Řekni mi pohádku

Petr Scheuer

Copyright

Autor: Petr Scheuer, 2013

Ilustrace: Daniela Scheuerová, 2013

Vydal: Martin Koláček - E-knihy jedou

2014

ISBN:

978-80-87976-23-4 (ePub)

978-80-87976-24-1 (mobipocket)

978-80-87976-25-8 (pdf)

O chlupatém drakovi

pohádka z levé kapsy

„Budeš mi dneska vyprávět pohádku?“ zeptal se kluk tatínka, když šel večer do postele.

„Jakou? O lidech? Nebo o zvířátcích?“

„O zvířátkách!“ zalíbilo se klukovi.

„Třeba o slonech?“

„Nebo ne! Radši o lidech,“ opravil se kluk. „O princezně a princovi.“

„A o drakovi?“ tatínek se položil na peřinu vedle něj, hleděl do stropu a přemýšlivě krabatil čelo.

„Není drak náhodou zvíře?“ zarazil se kluk.

„Asi je,“ připustil tatínek. „Tak teda o lidech a o drakovi, co nebyl zvířátko, ale byl zvíře. Strašný, zubatý tříhlavý zvíře.“

„A chlupatý,“ doplnil chlapec.

„Chlupatý? Drak snad nemá chlupy.“

„Tenhle jo.“

„Jo???“

„Jo! Prostě má chlupy,“ rozhodl hoch samozřejmě.

„Jako medvěd?“

„Takový! Aby mu nebyla zima.“

„A je hodnej?“

„To asi těžko, když žere princezny. Je to dravec přece, ne?“

„A umí mluvit?“ Vyptával se tatínek dál.

...ticho. Žádná odpověď, jen hluboce zamyšlená klukova tvář.

„Asi neumí, viď?“

...pořád stejně přemýšlivé ticho.

„Tak víš co?“

...chlapec rozpačitě krčí rameny a dívá se tatínka, co on vymyslel.

„Tak bude mít mluvícího papouška, aby řekl všechno za něj.“

„To je dobrý,“ směje se kluk. A tatínek začal vyprávět:

* * *

Takže hluboko v lese, ve velké, černé, plesnivé a studené jeskyni se usadil zlý, chlupatý drak. A hned poslal do zámku svého mluvicího papouška, aby panu králi vyřídil, že chce mít za týden k obědu prince a k večeři princeznu. A tři sudy černého piva k tomu. A velkou bednu cigaret.

* * *

„A ten papoušek drakovi rozumí?“ skočil chlapec tatínkovi do řeči.

„Asi jo,“ řekl tatínek. „Naučil se to, a protože ostatní se to nenaučili, dostal u draka práci on. A teď už buď tiše, nebo zapomenu, jak to bylo dál,“ napomenul synka a chtěl pokračovat. Jenže klukovi se to nelíbilo.

„Měl radši zpívat, než pracovat pro draka,“ mračil se na papouška, co dělal mluvčího drakovi.

„Papoušci zpívat neumí, jen skřehotají. A buď už tiše!“ zvedl otec přísně ruku. A chlapec se tedy zabořil do polštáře, rukou si zakryl pusu, aby už mlčela, a poslouchal.

* * *

Tatínku, podívej, jaký krásný papoušek k nám přiletěl, vběhla udýchaná princezna k panu králi do pokoje a táhla jej k oknu. Dole v zahradě seděl na jabloni velký pták s červenou chocholkou, modrožlutým chmýřím na hlavě, jasně žlutými křídly a stříbrošedou hrudí.

Toho chci, tati! Podívej, jak je krásný, vykřikovala princezna Vlasálie...

* * *

„Vlasálie???“ neudržel se hoch. „Proč Vlasálie? To je blbý jméno.“

„Tak Zlatovlasálie?“ nabízel otec.

„Tak jo, tak teda Vlasálie,“ mávl po krátkém váhání chlapec rukou. „Ale já bych jí teda říkal radši třeba Růženka,“ řekl. A tatínek se zamyslel, než začal mluvit dál.

* * *

Ty můj nejhodnější královský tatínku, já bych ho chtěla mít doma, žadonila princezna. Měla bych ho v kleci a chodila se na něj dívat.

Ale Růženko, pohladil ji pan král. Jmenovala se Vlasálie, ale doma jí říkali Růženko. Podívej, jak je na tom stromě krásný, ukazoval na papouška. Když ho zavřeme do klece, peří by mu zplihlo, smutnil by a chřadnul a trápil by se, ztrácel by barvy a náladu a...

Nene! Zlobila se princezna. Tobě vadí, že by tady křičel!

Na to moudrý pan král nic neřekl. Dole v zahradě se zatím na strom škrábal, princ Adam, princeznin mladší bratr. Nejspíš chtěl ptáka chytit. Jenže papoušek zamával křídly, vznesl se do výšky – a zamířil k jejich oknu.

Zdravím, princezno, zaskřípal papouškovským hlasem. Za týden bude tvůj velký den.

On mluví! Vykulila oči Růženka, co se doopravdy jmenovala Vlasálie. Tatínku, prosím, toho chci. Prosííím! Škemrala.

Zdravím, králi, pokračoval vrzavým hlasem papoušek. Tvoji dceru chce drak, a chce ji přesně za týden večer. Ne za ženu, ale k večeři

Králi zbledla tvář a princezna se škaredě zamračila.

Jakej drak? Ty ho znáš, tati? Obrátila se na svého královského otce.

Můj drak, skřehotal papoušek. Já mu sloužím, protože jsem se dobře učil. A k tomu chce navíc tři sudy černýho piva a krabici pořádně silných cigaret. A k obědu, to bych málem zapomněl, ohlédl se drak dolů, kde se princ Adam natahoval pro největší a nejkrásnější jablko na celém stromě. K obědu si dá jednoho prince. Přesně tam toho! Ukázal křídlem na Adama. A nato odletěl pryč.

Princ Adam nic neslyšel. Jablko utrhl pro svou sestru, kterou sice zlobil a říkal jí Vlasatice-opice, ale měl ji rád a chtěl jí udělat radost. Když ale přišel nahoru, našel pana krále s princeznou, jak oba sedí, oba mlčí a oba se tváří strašlivě smutně.

Kde je ten papouch? Zeptal se, ale nečekal na odpověď. Chytej! Hodil to červeňoučké jablíčko své sestře. To máš, aby ses netvářila jako brambora.

Jenže princezna se vůbec nepohnula a jablko se zakutálelo k oknu. Princ ho šel zvednout.

Co vám je? Divil se. A pan král na to tiše promluvil, že za týden je chce sežrat drak.

Princ mlčel. Sebral jablko, obrátil se k nim a koukal, jestli si nedělají legraci. Pak se zakousl do jablka.

Je dobrý, řekl. Co kdybysme mu vysvětlili, že jíst jabka je zdravější než jíst praštěný princezny?

Ty seš hroznej, urazila se princezna.

Já jsem náhodou lahůdka, smál se princ. Skoro stejně zdravej, jako jablka, řekl, a znovu se zakousl do svého jablíčka.

Nehádejte se! Okřikl je jejich královský otec.

On ať se nehádá, zašklebila se princezna.

Kdybys jedla jabka, byla bys taky zdravá, opáčil princ Adam.

Ať toho nechá, tati! Obrátila se princezna zlostně na pana krále. Ten ale jen mávl rukou.

Ještě toho dne se z království vypravilo deset rychlých poslů s dvaceti rychlými koňmi. Jeli do okolních království a vévodství a knížectví. Potřebujeme pomoc, stálo v listech, které dostali od pana krále pro okolní panovníky. Potřebujeme, aby někdo zabil draka, který se rozhodl sežrat našeho mladého prince a naši mladou princeznu. Komu se to podaří, dostane půl království a ruku jasné princezny.

Rádci panu králi sice radili nabídnout i ruku jasného prince, ale moudrý pan král to neudělal. Jenže poslové se vrátili s nepořízenou a rádci hned panu králi vyčítali, že je to jeho vina a kdyby princovu ruku nabídl, že by se třeba našel nějaký udatný šlechtic, který by chtěl mít za ženu jasného prince.

Moudrý pan král je ale neposlouchal. Nikdo nechce riskovat život, povzdechl si. Co ale budeme dělat?

Tady je každá rada drahá, ozvali se rádci. A čekali, kolik zlata jim zkroušený pan král za jejich rady nabídne.

Taková rada, která by nám pomohla, se nedá zaplatit, řekl král a odešel.

Zámek potáhli černým suknem a v podhradí nechali vyvěsit černé prapory. Všichni v blízkém i vzdáleném okolí už věděli, jaké neštěstí potkalo jejich království. Brzy se podhradím roznesla i další zpráva. Na zámek přijeli vyslanci z okolních království a vévodství a knížectví, aby moudrému panu králi nabídli, že se o jeho království postarají, až mu drak sežere děti. Budete smutkem úplně zničený a království bude chátrat, přesvědčovali ho. My bychom se o to všechno postarali lépe. A rádi, vemlouvali se posmutnělému králi. I v podhradí se ale dozvěděli, že je moudrý pan král dal všechny z hradu vyhnat.

Sedm dní uběhlo a chlupatý drak čekal na oběd. Kdyby ho nedostal, zničil by všechny a všechno. Celé království. A to král nemohl dopustit. Rozhodl se tedy, že bude s drakem bojovat sám. Navlékl si brnění, vzal svůj nejdelší meč, nejostřejší dýku a nejpevnější plášť, a vyrazil. V bráně se však setkal s princem Adamem, který seděl na svém nejdivočejším koni, v jedné ruce měl svou nejtěžší sekeru a ve druhé svůj nejpevnější luk. Nejostřejší šípy měl v toulci na zádech a myslel si, že porazí klidně celý svět.

Začali se hádat. Král chtěl, aby se princ vrátil, a princ chtěl, aby se vrátil král. Jsi ještě moc mladý, nezvládneš to, přesvědčoval Adama pan král. Jsi už starý, nezvládneš to, namítal Adam. Království tě potřebuje, křičel pan král. Království potřebuje tebe, volal stejně hlasitě Adam. Jeden druhého tak překřikovali – až nakonec oba vyrazili tryskem do lesa, k dračí skále. Hnali se ve snaze doběhnout tam, porazit draka a zabít ho dřív, než ten druhý.

A mě tady necháte?! Volala za nimi princezna. Holka snad nemusí sedět doma! Nejsem o nic horší než vy! Zlobila se. A nechala si vystrojit kočár a rozjela se za nimi. To jsou celí oni, sobci, stěžovala si cestou kočímu. A kočí mlčel a nechal ji vyprávět.

Starý pan král se svým mladým synem vjeli mezi stromy – a tu vidí, že od dračí sluje se lesem táhne celé procesí lidí. Byl jich plný les – a všichni se smáli. Tedy skoro všichni. Ti zranění ne. Ti se jen bolestně usmívali.

Když se totiž královstvím rozneslo, co čeká jejich prince a princeznu, lidé se rozhodli, že jim pomohou. Nechtěli totiž o svého moudrého a spravedlivého pana krále přijít. Nechtěli, aby jim místo něj pak vládl nějaký nový, cizí a možná hloupý, zlý a nespravedlivý král, pod kterým by chudli a trpěli. Domluvili se tedy, že na draka půjdou sami. Všichni. Jednoduše vzali svoje nářadí, jako třeba vidle, kosy a cepy, kladiva a motyky, řetězy a železné tyče a ostré řeznické nože a podobně, a takhle ozbrojení vyrazili ještě v noci na draka. Ten se bránil, sekal je a škrábal a tloukl do nich ocasem a chňapal po nich zuby, a papoušek na ně vztekle křičel, že jsou hlupáci a nemají se starat o věci, do kterých jim nic není. Ale oni bojovali až do konce – a draka zabili.

Kde je drak? Ptal se král prvních lidí, co v lese potkal.

Už není, smáli se oni.

A pan král tomu vůbec nerozuměl. Co budeme dělat? Zeptal se prince, který stál vedle něj, podobně zmatený.

Tak asi pojedeme sbírat jablka, ne? Řekl princ Adam.

Ale komu mám dát princeznu? A komu půl království? Přemýšlel král nad královským slibem, který dal – a který teď měl splnit.

Tak si ji necháme. A království taky, zasmál se princ, protože ještě nebyl starý a moudrý, takže nevěděl, že sliby se musí splnit. A ty královské že se musí splnit úplně vždycky.

Když ale moudrý pan král viděl všechno to veselí a spokojenost, usmál se, pokynul rukou, aby své zachránce pozdravil, a spolu s nimi sjížděl zpátky, ven z lesa.

Na kraj lesa mezitím dorazil kočár s princeznou na kozlíku, vedle kočího.

Co se to děje, zírala princezna Růženka-Vlasálie.

Jedeme domů, princezno, už je po všem, výskali lidé jdoucí kolem. Princezna nechápavě kroutila hlavou a její královský otec přijel k ní a potichu jí řekl, že to všechno jsou její ženichové. Všichni?! Vytřeštila zděšeně oči. Ale on se jen usmál a řekl, že to byl jen takový drsný královský vtip. Neboj, dáme tě nějakýmu bohatýmu nemehlu, řekl ještě a pohladil ji.

A protože to byl moudrý pan král, slezl z koně a princi nakázal slézt také, i princeznu sundal z kočáru a kočár i oba koně půjčil těm, kteří právě zachránili království. A lidé se jezdili na koních i v kočáře sem a tam, vozili se na střeše kočáru, jezdili na koních v sedě i ve stoje, ve dvojicích i ve trojicích, závodili a pořádali divoké jízdy a vyváděli různé další skopičiny, až byl kočár úplně zničený a koně tak zchvácení, že se sotva hýbali.

Moudrý pan král se ale pořád jen usmíval. A večer dal na nádvoří uspořádat velkou slávu, jídla a pití pro všechny dostatek, narychlo přivezli houpačky a kolotoče, zavolali břišní tanečnice a polykače ohně a krotitele hadů a spoustu jiných komediantů, aby se lidé mohli dosyta poveselit.

Nebudou chtít tu půlku království? Ptal se princ Adam, když se ně dívali z balkonu.

A co když budou chtít mě!? vykukovala princezna bojácně zpoza králova pláště.

Nebudou, smál se královský otec.

Proč by mě nechtěli? Vždyť jsem hezká, ozvala se uraženě. Ale pak byla ráda, že může ze svého úkrytu. Fakt mě nebudou chtít? Ujišťovala se opatrně.

A kdo? Který z nich? Ukázal moudrý pan král na zástupy lidí dole. Oni by se neuměli dohodnout, řekl a pozdravil rukou veselící se dav. Ale jeden tam je. Poznáš ho? Obrátil se na princeznu.

Jeden? Ujišťovala se, že nebude mít těch ženichů víc. A který? Zvědavě si prohlížela davy lidí dole, až se naklonila přes zídku a mávala: Haló! Ahóóój! Jak se máte? Já jsem tady!

A královský pan tatínek jí ukázal vévodu ze Zlatých vrchů, pro něhož nechal poslat a se kterým se dohodl, ať se přidá k lidu slavícímu zabití draka a ať slaví, jako by také s drakem bojoval.

Nevypadá špatně, usmívala se princezna.

A zítra, když budou ještě všichni unavení, přijde požádat o tvou ruku. A já splním královský slib, řekl moudrý pan král.

Ale to bude podvod, ne? Divil se princ Adam.

Lhát bude on, že zabil draka, pokrčil král rameny. Ale já takovou drobnou lež rád přijmu, abys byla šťastná, pohladil princeznu Růženku-Vlasálii. A všichni tři spokojeně shlíželi dolů na nádvoří. Pan král byl šťastný, že se mu podařilo hezky vyřešit tak složitou situaci, nejdřív s drakem a pak s ženichem pro princeznu. Princezna byla ráda, že jejím ženichem nebudou všichni, co draka porazili. Vévoda ze Zlatých vrchů se jí navíc líbil, a když na ni zdola mával a posílal jí vzdušné polibky, docela se začínala těšit, až ho zítra pozná. A princ? Ten dělal své sestře za hlavou dvěma zdviženými prsty zaječí uši a tvářil se také spokojeně.

* * *

„Ale kde mají královnu?“ Zeptal se hoch, když se tatínek odmlčel.

„Královnu?“ zarazil se on. „To je pravda, na tu jsem úplně zapomněl,“ řekl. A hned to napravil:

* * *

Já jsem vám říkala, že to nakonec všechno dobře dopadne, ozvalo se za nimi. Byla to paní královna. Krásná a usměvavá jako vždycky, se přidala k nim. Nemávala rukama, ani na lidi dole nevolala, jen se také šťastně usmívala a tiskla se přitom ke králi, svému moudrému muži – a otci jejich dětí.

* * *

„Takže to dopadlo dobře?“ Zeptal se hoch ještě.

„Já myslím, že jo,“ řekl tatínek. „Všichni byli spokojení, tak to je dobrý, ne?“

„Ale podváděli,“ namítl synek.

„To není dobře, to máš pravdu,“ uznal otec. „Ale kdyby nepodváděli, bylo by to lepší?“

„Podvádět se nemá,“ nesouhlasil chlapec.

„Takže to dopadlo špatně?“ posmutněl tatínek.

„Nedopadlo,“ vrtěl hlavou. „Všichni byli spokojení přece.“

„Takže to dopadlo dobře, ale udělali to špatně, jo?“

„Jo. Přesně tak,“ přikývl hoch.

„Tak dobrou noc,“ pohladil ho taťka. „Já se na ně budu zlobit, ale ty můžeš mít radost, že to dopadlo dobře, jo?“

„Tak jo,“ souhlasil. „Tak dobrou.“

O bohatém kupci Lemualdovi

pohádka z pravé kapsy

„Řekneš mi dneska taky pohádku?“ zajímal se kluk další den, když šel spát.

„Jestli chceš.“

„Jo. Ale nějakou jinou.“

„Minule se ti nelíbila?“

„Líbila. Ale byla taková divná.“

„To je divný. Mně se líbila,“ usmál se tatínek.

„Tak víš co? Já začnu, a ty to pak jenom dokončíš, ten zbytek,“ napadlo chlapce.

„Tak začni,“ usmál se tatínek znovu. A kluk začal:

* * *

V jedné vesnici žil normální kluk, a ten šel do světa. A ve světě potkal normální princeznu, co nejmenovala Vlasálie, ani tak jinak divně, ale normálně, třeba .. třeba Danielka. To je hezký jméno pro princeznu. No a když se v tom světě ti dva potkali, tak...

* * *

„Tak co?“ zeptal se tatínek, když bylo ticho už dlouhé a on poznal, že chlapec neví, co říkat dál.

„No to právě musíš vymyslet ty,“ přiznal kluk.

„Aha. Tak jo,“ souhlasil tatínek. „Zamiloval se do ní?“

„To ne!“

„Tak ona do něj?“

„No,...“ zaváhal chlapec. „To by mohla. Ne? Co myslíš ty?“

„Já myslím, že by se ho nejdřív zeptala, jak se jmenuje.“

„To jo.“

„A on by musel prozradit, že se jmenuje Lemroslav.“

„To ne,“ rozesmál se chlapec. „To je blbý, Lemroslav.“

„Tys už skončil, teď vymýšlím já,“ odbyl ho tatínek. „Takže prosím nepřerušovat, ať něco nezapomenu nebo nepokazím,“ řekl a zavřel oči, aby se mu lépe vymýšlelo. A chlapec se zatím v posteli uvelebil a ještě nad tím směšným jménem kroutil hlavou.

* * *

Fakt se jmenuješ Lemroslav? Ptala se princezna Danielka nevěřícně.

No jasně, přikývl ten normální kluk. Jemu se to jméno nezdálo divné. Jmenoval se tak totiž jeho tatínek, i jeho děda, a možná dokonce už i jeho praděda.

To je zvláštní jméno, řekla princezna a zkoumavě si toho normálního kluka s tím zvláštním jménem prohlížela.

Chceš mi říkat jinak? Zeptal se on.

Ne, zavrtěla hlavou. Náhodou je to docela zajímavý jméno. Možná se mi líbí, hleděla nenápadně stranou, ale koutkem oka přitom sledovala, co on na to. Kluk na to ale neřekl nic. A kdybych ti říkala třeba Lemíku? Zeptala se.

Klidně, přikývl ten normální kluk, co ve světě náhodou potkal princeznu Danielku a hned si začali povídat a hned skamarádili.

Princezna vymyslela, že by si mohl najít na zámku nějakou práci, aby se mohli potkávat častěji. A on vymyslel, že do zámku pracovat nepůjde, ale bude něco prodávat. A že ona, princezna, to strašně bude chtít a vždycky si to od něj nechá koupit. A že mu za to budou platit hodně peněz. Tolik, aby si mohl koupit krásné šaty a potkávat se s ní všude, kde budou chtít.

Tak to udělali, a zanedlouho byl z normálního kluka, co se jmenoval Lemroslav, bohatý kupec, kterému lidé říkali Lemuald, protože to lépe zní. Jen princezna mu říkala Lemíku. A říkala to jméno čím dál raději a čím dál něžněji.

Během těch několika let, co se z normálního kluka Lemroslava stal bohatý kupec Lemuald, však princezna Danielka zjistila, že se nechce jen procházet v parku. Nebo procházet ano, ale nechce se potom vracet do svých pokojů tak sama. Že by si přála, aby tam na ni někdo čekal. Nebo aby tam čekala ona, ale aby tam byli potom spolu. Jenže měla čím dál silnější pocit, že její Lemík vůbec není její. Zdálo se jí, že ho vůbec nezajímá, na co ona myslí, jak se cítí a co si přeje. A byla z toho smutná.

Já se docela těším, až jednou budu maminka, prohodila tuhle, když Lemroslav nadšeně počítal, kolik toho levně koupil a kolik draze prodal. Danielka čekala, co na to řekne, ale on nechtěl odpovědět. Dokud si nevšiml, že princezna čeká, co řekne.

Já se těším, až budu dědek, zamrkal na ni potom žertovně. Budu mít nohy na stole, protože obchody půjdou samy, a já budu jen počítat peníze. A budu ti kupovat ty nejkrásnější dárky a projedeme spolu celý svět. Chceš?

Líbilo se jí, jak nadšeně mluví, ale taková odpověď se jí nelíbila. Stejně ale přikývla, že ano, že chce. Protože to chtěla. Jenže ona by chtěla mnohem víc, a hlavně dřív.

Tati, přišla jednou za svým královským otcem. Myslíš, že mě má někdo rád?

Já tě mám rád, ty moje princezno, pohladil ji pan král.

Já vím, chytila jej za ruku. Ale myslela jsem někdo další.

To já nevím, pokrčil královský otec rameny. Jak to mám vědět?

Tenhle královský otec měl totiž hlavu plnou úplně jiných, vznešených královských starostí.

Zeptala se na to i své královské maminky.

Ty myslíš kupce Lemualda? Věděla ona hned.

Ne, vrtěla princezna hlavou. Cítila ovšem, jak je na ní poznat, že nemluví pravdu, a raději se trošku přiznala: Nebo nevím, možná...

Tak se ho zeptáme, řekla královna rozhodně.

To ne! Polekala se. Ale královská maminka jí vysvětlila, že to udělají šikovně.

Pozvaly ho na zámek a nechaly ho mluvit o obchodech a o tom, jak dobře vydělává a jak se mu všechno výtečně daří.

To nás těší, řekla potom královna. Ale myslíte na to, že se vám může něco stát? Pokračovala důležitě. Uvědomujete si, že jednou ze světa odejdete? Myslíte na to, že obchody jsou jen obchody a věci jsou jen věci, ale pokud má na světě po člověku něco zůstat, musí to být zase člověk?

Bohatý kupec Lemuald chvíli seděl a koukal, než z něj vyjelo: Proč? Ale nebyla to vlastně ani otázka. On jenom vůbec nerozuměl, na co se ho ptají. Různě mu to tedy opakovaly. Chvíli mluvila královna a podruhé mu to vysvětlovala zase princezna, řekly mu spousty různých slov a opakovaly se a převracely to ze všech stran, jenže jim stále nerozuměl. Až to princeznu přestalo bavit a zeptala se: Máš mě rád?

To víš, že tě mám rád, divil se takové otázce. Myslíš, že bych tady seděl a poslouchal ty vaše divný otázky, kdybych tě neměl rád?

Tak budeme spolu, rozzářily se Danielce oči.

To nejde, odvětil Lemuald rozhodně. A její oči rázem úplně pohasly.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Řekni mi pohádku.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.