Příběhy na lehátko

Danka Šárková

TAJEMNO

☺

Copyright © 2014 Danka Šárková

ISBN 978-80-7486-144-4 (ePub)

ISBN 978-80-7486-145-1 (mobi)

ISBN 978-80-7486-146-8 (PDF)

Obsah

1. Cesta do středověku

2. Já nenabourám, slibuju…

3. Konečně má Bedřich svoji rodinu

4. Energie ze žehličky

5. Tajemný velitel

6. Nehraješ podle scénáře…

7. Mé noci s upírem

1. Cesta do středověku

Vdávala jsem se mladá a plná očekávání nádherného života s vysněným princem, ale časem mě realita hodila někam úplně jinam. Měla jsem dvě krásné děti, dům se zahradou, manžela, který se staral, ale byla to zlatá klec, do které jsem se chytila a nešlo se z ní dostat.

„Co jsi celý den dělala? Zase ses tady válela, ty nevděčná potvoro?“ zdravil mě můj manžel po příjezdu z práce. Roky podnikal v oblasti gastronomie, rád si dal tvrdý alkohol a často se jeho špatná nálada obracela proti mně.

„Prosím tě, mám na starost dvě děti a dům a neměla jsem čas na nic jiného. Chceš večeři? Uvařila jsem špagety a upekla bábovku,“ snažila jsem se být milá a usměvavá. Nikdy jsem nevěděla, co se stane za chvíli a jak bude reagovat na má slova. Běžně se stávalo, že jsem dostala facku, když zjistil, že jsem dlouho nakupovala, nebo když mu nechutnala večeře. Tentokrát naše komunikace skončila jen jeho odpornou a urážející odpovědí:

„Nebudu jíst špagety, copak jsme nějací chudáci? Měl jsem řízek v naší hospodě.“

Spolkla jsem to příšerné ponížení a jako vzorná žena se i večer po usnutí našich dětí chovala mile.

Takhle to šlo deset let a já se dostala do vážných zdravotních problémů.

„Máte sníženou imunitu, musíte brát léky. Raději moc nechoďte mezi lidi, jste šíleně oslabená a ta pátá antibiotika za rok vám samotná dávají velkou zátěž. Měla byste se šetřit, nebo se to bude stupňovat a skončíte mnohem hůř. Věřte mi, mám s tím zkušenosti,“ říkal mi ošetřující lékař. V jeho očích jsem viděla, že by mi rád pomohl, ale neví jak.

„Děkuju vám, pane doktore, budu se snažit šetřit, ale to víte – dvě děti, dům, firma a můj manžel mi berou hodně energie,“ odpověděla jsem. O tom, co vše je energie jsem v té době věděla minimum. Jen jsem na sobě cítila, že jsem utahaná a že asi budu bez toho hnacího motoru, který se nazývá energie.

„To jsi zase nemocná a válíš se v posteli?“ řval na mě manžel, když jsem opět zalehla s horečkou skoro čtyřicet stupňů.

„Mám zase hnisavou angínu,“ řekla jsem sípavým hlasem. Můj organismus mi dával jasně najevo, že už toho má dost a že mi ukáže správnou cestu. Tehdy mi dával najevo, ať s tím manželem tyranem nekomunikuji a ať se stará taky trošku on. Nevěděla jsem nic o alternativních věcech nebo minulých životech, jen jsem měla pocit, že jsem špatná žena, manželka, která si zaslouží být trestána, držena doma a být ponižována.

„Vždyť jsi jako jeho služka, co si s ní dělá, co chce. Jsi šikanovaná a držená na řetězu. Copak to nevidíš?“ křičela na mě kamarádka Věra, která mi jediná zbyla ze všech mých přátel. „Musíš se dát dohromady, shodit ze sebe ty okovy a začít žít jako normální člověk z 21. století,“ litovala mě.

„A co mám asi dělat?“ ptala jsem se kámošky. „Mám manžela, co se stará, dvě děti a jsem asi dost nemocná.“

Za dva dni mi zabrala antibiotika, já vstala z mrtvých a rychle začala fungovat jako vzorná žena, matka, manželka. Máme několik restaurací, manžel se stará, tak se přece nesmím válet.

„Tady máš telefon na paní Novotnou. Dostane tě z toho. Už nebudeš marodit. Má svoji metodu, umí pracovat s minulými životy, přednáší kineziologii, pracuje s regresí a SRT. Je úžasná, budeš koukat. Jen se k ní musíš objednat sama a musíš být zdravá, což je u tebe problém. No, možná bude stačit, abys nebrala antibiotika,“ snažila se mě přesvědčit Věra. Nepřesvědčila a já za měsíc opět seděla u svého ošetřujícího lékaře.

„Nechám vás hospitalizovat, pokud s tím něco neuděláte. Musíte odpočívat a ne hned, jakmile se vám uleví, jet na stopadesát procent!“ káral mě doktor.

„Ono to není tak jednoduché, manžel by se se mnou rozvedl, kdybych nefungovala a nestarala se o všechno kolem něho. On vždycky přijde, a jakmile mě vidí v pyžamu, jen řve a útočí na mě, že jsem k ničemu a že mě zavře do samostatného pokoje, aby se na mě nemusel dívat.“

„Někdy je lepší se rozvést,“ řekl a já si myslela, že mluvím s někým z blázince.

Doma jsem začala přemýšlet o tom, co mi řekl, ale nedokázala jsem si představit, že bych něco takového udělala. Jsem ženou, která patří sem do tohohle domu, má dvě děti a je přece normální, že pořádně nikam nechodí. Po půlhodině myšlenek jsem se odhodlala, zvedla telefon a zavolala nějaké Novotné, co je pravděpodobně novodobá čarodějnice a bere za to velké prachy.

„Prosím vás, dostala jsem na vás tento telefon a chci se k vám objednat na terapii. Jsem poslední dobu příšerně nemocná a nevím, co s tím mám dělat.“

„Dobrý den, beruško, vy máte ale smutný hlas. Myslím, že s tím něco uděláme. Přijďte v úterý v deset. Moc se na vás těším,“ řekl mi milý a něžný hlas na druhém konci spojení.

„To nevypadá na čarodějnici,“ přemýšlela jsem nahlas.

V úterý v deset jsem stála přede dveřmi ordinace, nebo jak se tomu říká, paní Novotné. Představovala jsem si černovlasou starší ženu s věšteckou koulí v ruce, ale neuvěřitelně jsem se spletla.

„Dobrý den, ráda vás vidím, pojďte dál,“ vítala mě blonďatá třicetiletá žena. Uvařila mi čaj a já cítila, že se nějak uklidňuji.

„Víte, beruško, já pracuji s minulými životy a s karmickými zátěžemi, které lidé mají, a snažím se jim pomoci a vyčistit to, co je trápí, a tím pádem jsou tam, kde jsou,“ mile se mi snažila vysvětlit. Věřila jsem jí, ale vůbec jsem nevěděla, o čem mluví.

„Lehněte si tady, já s vámi začnu pomalu pracovat,“ řekla.

Za chvíli jsem už nebyla v ordinaci a na lehátku. Rozhlídla jsem se kolem sebe, všude šero, cítila jsem, že ji mi zima a v místnosti bylo příšerně vlhko, jako kdyby někde kapala voda. Podívala jsem se pečlivěji a zjistila jsem, že jsem ve sklepě nějaké staré budovy. Na zemi byla místy sláma a já měla na rukou okovy a na zdi za mnou byl řetěz. Že by mě někdo k tomu řetězu přivazoval, ale kdo? nechápala jsem. Koukla jsem se na své nohy, byly špinavé, ruce taky. Na sobě jsem měla roztrhanou bílou košili.

„Jste žena týraná ve sklepě, jste ve středověku,“ slyšela jsem slova z dálky.

„Zasloužím si tady být, nejsem hodná manželka,“ říkala jsem a byla jsem odevzdaná osudu. Najednou se po schodech začala přibližovat postava, ze které šel strach, a já jsem se instinktivně začala tisknout ke zdi a bránit si obličej. Ta postava byla ďábelská, vypadala jako čert a v ruce držela trojzubec. Tím trojzubcem mi šermovala před očima a vyluzovala nějaké skřeky.

„Zakřič na toho chlapa,“ slyšela jsem hlas. „Zakřič, ať jde pryč,“ ozvalo se znovu.

Nic jsem nechápala a příšerně se bála a najednou koukám na postavu před sebou. Už to nebyl čert, ale člověk, který byl opilý a místo trojzubce držel svícen se třemi svíčkami.

„Běž pryč,“ křičela jsem. „Odejdi, já už nechci být týranou ženou ve sklepě, kterou pokaždé, když něco udělá, přivážeš a klidně na ni zapomeneš!“

Teď už jsem řvala jako smyslů zbavená. Ta osoba mi stále šermovala svícnem před očima a já znovu viděla trojzubec a čerta, ale už jsem se tak nebála.

„Plivni na něj,“ slyšela jsem příkaz a vůbec nevím odkud přišel. Zmateně jsem nabrala sliny do úst a obsah vyplivla přímo na jeho hlavu. Začal se svíjet bolestí a upadl na zem.

„Pojď, musíš pryč, vyvedu tě.“

Zase ten hlas. Zvedla jsem se z vlhké země a pomalu se šourala někam ke světlu.

„Pojď, než se probere.“

Šla jsem jako smyslů zbavená, držela jsem se zdi a pomalu stoupala po schodech. Nevěděla jsem, kam jdu, ale bylo nádherné. Najednou jsem se ocitla ve dveřích, pravděpodobně jsem opustila sklepení, a stála jsem na prahu nějakého domu. Ten dům byl hostinec a lidi, kteří seděli na lavicích, měli renesanční oblečení.

„Zvedni hlavu a koukni se před sebe.“

Další příkaz, který přišel odnikud. Zvedla jsem hlavu a najednou jsem viděla krásnou zelenou trávu. Byla to louka a kvetlo na ní mnoho kytek. Zvedla jsem hlavu ještě výš a nade mnou se rozprostřelo nádherné modré nebe. Ten kontrast zelené s modrou byl nádherný. Najednou jsem před sebou viděla každou kytičku. Bylo to jako kýč, ale bylo to nádherné. Stála jsem mezi těmi dveřmi, dýchala čerstvý vzduch a cítila se úžasně. Nic mě nebolelo, měla jsem pocit, že se vznesu. Najednou se k hostinci začal přibližovat nějaký průvod. To není možné, to je nějaká svatba… Ti lidé se radovali, zpívali a já jen koukala, jak jsou krásně oblečení. Blížili se ke mně.

„Běž k nim, raduj se s nimi, patříš k těm lidem,“ slyšela jsem ten hlas. „Běž se bavit, užij si to.“

Najednou jsem chtěla udělat krok a rozběhnout se k průvodu, ale nešlo to.

„Utíkej k nim!“

„Nejde to, nejde to, nějak mi ztuhly nohy,“ začala jsem plakat, že dál nemůžu, a zároveň jsem byla šťastná, že je přede mnou tak krásná louka, nebe a příjemní lidé.

„Já už dál nemůžu, nemůžu,“ křičela jsem a najednou jsem se probrala na lehátku a nade mnou byla nějaká blondýna.

„Tak co, beruško, jak vám je?“ koukala na mě.

Byla jsem mimo a pomalu si rovnala myšlenky v hlavě.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Příběhy na lehátko: Tajemno.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.