Josef Eismann

Jak se utrhnout ze řetězu

Copyright© 2014 by Stanislav Plášil – nakladatelství VIKING

Copyright© 2014 by Josef Eismann

Copyright© 2014 Cover by qelb

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez souhlasu autora či nakladatele.

ISBN: 978-80-7482-104-2 (ePUB)

ISBN: 978-80-7482-105-9 (MOBI)

ISBN: 978-80-7482-106-6 (PDF na CD)

Motto:

Jsme predátoři. A tedy je krvavý příběh samozřejmě lepší.

Zesnulému bratranci Slávkovi a jeho synovci Petrovi,

kteří způsobili, že jsem knížku nakonec přece jen dopsal.

Prolog.

První kapitola.

První mezihra.

Druhá kapitola.

Třetí kapitola.

Druhá mezihra.

Čtvrtá kapitola.

Pátá kapitola.

Třetí mezihra.

Šestá kapitola.

Sedmá kapitola.

Osmá kapitola.

Čtvrtá mezihra.

Devátá kapitola.

Desátá kapitola.

Pátá mezihra.

Jedenáctá kapitola.

Dvanáctá kapitola.

Třináctá kapitola.

Čtrnáctá kapitola.

Šestá mezihra, s odbočením do minula.

Patnáctá kapitola.

Šestnáctá kapitola.

Sedmnáctá kapitola

Sedmá mezihra.

Osmnáctá kapitola.

Devatenáctá kapitola.

Dvacátá kapitola.

Dvacátá první kapitola.

Dvacátá druhá kapitola.

Osmá mezihra.

Dvacátá třetí kapitola.

Dvacátá čtvrtá kapitola.

Epilog.

Další knihy nakladatelství VIKING

Edice CONAN

Edice Učte se anglicky s vtipem

Edice Borgentown – město hrůzy

Sci-fi & fantasy

Pohádky

Horory

Humor

Romány ze současnosti

Knihy vzpomínek

Historické romány

Světová klasika

Romantika

Napětí

Recepty

Slovo nakladatele k NEPLATÍCÍMU čtenáři

Prolog.

Dva schody dolů od vstupních dveří, po levé ruce za nízkou plentou čtyři lehká křesla a lesklý stojan věšáku a proti vám pultík recepce. Subtilní, chtělo by se říct, jen deska na tenkých kovových nožkách, stejně lesklých jako věšák – vůbec je tu všude spousta lesklého kovu, vytvarovaného do útlé elegance – na desce místo tak právě jen na plochý monitor počítače, na telefon, úzkou, vytáhlou a lesklou vázičku s jedním karafiátem a na koženou složku se záznamní knihou. (Možná vás napadne – rozhodně to později napadne Malinu – proč že záznamní kniha, když je tu počítač, který přece záznamy o termínech objednávek snadno obsáhne. Kdoví – třeba pro dojem solidnosti z té kožené složky? Ostatně počítač: klávesnice je pochopitelně skryta v takovém tom jakémsi nízkém šuplíčku pod deskou stolku a tomu, kdo by si před stolkem přidřepl, by pohled na ten šuplíček asi pokazil dojem nedotknutelné dokonalosti, ale s takovým se zajisté nepočítá – recepce není místo zastavení a přidřepávání, tudy se jen prochází.) Všechno, co prvním pohledem stačíte zachytit, je tak sladěné, tak elegantní, tak „up to date“ – či spíš, vzhledem k té lesklé, se secesí koketující útlosti, tak „comme il faut“ – že máte chuť se otočit na patě a po těch dvou schodech zase vypadnout.

Ale pak si všimnete, že sotva tři metry za recepčním pultíkem stojí bokem k vám v řadě tři křesla, v jednom mladík s hlavou zvrácenou dozadu nad kovovou mísu (lesklou, jak by ne) zrovna říká slečně, která mu splachuje vlasy „…já ani tak moc na sebe do zrcadla nekoukám, spíš jak choděj učesaný ty druhý…“

A tu se nejspíš maličko zastydíte za svůj nával plebejské popuzenosti vší tou elegancí. Rozhlédnete se a napadne vás, že možná zařizujícímu architektovi nezbyla než lesklá útlost, když měl do vlastně nevelkého prostoru naměstnat všecko, co tu je: recepci, čekárnu, tři umývací místa a pět křesel s pěti zrcadly a pod nimi pět pultíků s fény, flakony, kartáči, břitvami a vůbec veškerým kadeřnickým a holičským náčiním. A zejména když to chtěl všecko rozmístit a rozestavit tak cikcak, klikatě a nepravidelně, jak právě to stojí, že v žádném z křesel nemusejí stříhaný či kadeřená či jinak do krásy ošetřovaní zákazník či zákaznice koukat jen na sebe do zrcadla, ale že mohou (přímo, ne v zrcadle!) vidět i ostatní své pro tu chvíli druhy a družky ve stříhanosti či kadeřenosti. Nebo alespoň některé z nich. Dojde vám možná, že ta jistá vznešená titěrnost toho, nač se díváte, je víc účelová než jenom frankofilně snobská – a smíříte se s ní.

Ano – tolik co jde o první pohled.

Ale pak ovšem je tu výrok toho pána s jedním okem hnědým a druhým zeleným: „Teda já psát detektivku, rozhodně ji šoupnu do takovéhle oficíny. To by mě bavilo, to je na vraždu místo jako stvořený!“ Jak proboha to myslel? Šlo mu o paradox spojení pomíjívé módnosti s trvalostí násilné smrti? Ale vždyť na vraždě (, krom toho konce jednoho života, taky nic tak moc trvalého není: mrtvola se odveze, stopy zaznamenají a pak uklidí, krev, pokud nějaká je, se umyje... Ostatně, nepředbíhejme.

Také bylo by zajímavé vědět, je-li koedukované kadeřnictví vymožeností postmoderní doby, plodem emancipace, feminismu a ještě bůhvíkterých těchhle věcí, nebo je-li naopak návratem k jakési původnosti, již doba jen přechodně potlačila a zastrčila do dočasného nebytí. Dělili se lazebníci a bradýři a parukáři na pánské a dámské? Nebo nedělili? Měli dámské dny a pánské dny, nebo to všechno myli, stříhali a kadeřili najednou, jak to přišlo, jako v současné koedukované oficíně?

Na každý pád je takový krášlicí salon, kde na stejném křesle a u stejného odborníka střídají se zákazníci mužského a ženského pohlaví, kde tady stříhají pána a vedle barví vlasy dámě a na třetím křesle mladičké krásce vyholují temeno, jak to žádá její punková nebo jaká móda, tedy takové místo je náramně zábavné už jen tou pestrostí klientely a řečmi, které se tu vedou. Konverzačními tématy pánské oficíny bývaly odedávna fotbal a politika, v dámských kadeřnictvích pak zejména paráda a drobné nestydaté intimnosti. Nuže, tady se ty čtyři základní ingredience promíchávají do pozoruhodně pěnivých a šumivých podob: sportovně vyhlížející mladík (například) zaujatě rozpráví o parfémech a vůních, elegantní dáma na prahu středního věku hovoří o burzovních obchodech tak zevrubně a znale, až mrazí, maličko otylý pán se inteligentně zamýšlí nad etikou rodinného života s přihlédnutím k prospěšnosti krátkých manželských nevěr – a přitom všichni jsou personálem stříháni, holeni, omýváni, česáni, popleskáváni po tvářích... A personál jsou dva muži a tři ženy, to celou věc jen podtrhuje, ta neustálá proměnlivost párů na všech pěti křeslech: muž-žena, žena-muž, muž-muž, žena-žena... A po chvíli zas jinak: žena-žena, žena-muž... Snad jde i o to, že si tu dvě pohlaví dávají navzájem jaksi nakouknout do své krášlicí kuchyně, do svých toaletních tajemství?

Dvojpohlavnost prostředí, zasvěceného výhradně péči o tělo a vzhled, je na zvláštní způsob rozjařující. Nejspíš že časem se ta věc vžije a zevšední, ale zatím má koedukovaný kadeřnický salon pořád ještě ovzduší výjimečnosti, ovzduší živého, čerstvého boření konvencí. Provokace. Nespoutanosti. Rozvernosti, rozpustilosti, ba přímo odvázanosti. Jako by se tu mohlo stát cokoliv.

Že by tohle byl měl na mysli ten pán s nestejnýma očima, když mluvil o vraždě?

Je také kupodivu, že pan Stracený, když salon zakládal (byl to jeho nápad, najmout v té pasáži prostor bývalého obchodu s pečivem, to on shromáždil všech pět společníků pro společnost s r.o., zařídil úvěry, opatřil živnostenské povolení, architekta – a stal se hlavním podílníkem a šéfem podniku), přišel s čímsi tak extravagantním, jako je nápad oboupohlavního kadeřnictví. Protože pan Stracený je zvláštní náhodou celým svým ustrojením člověk tradic a řádu: oškliví si věci, které „se nedělají“. A věcí, které se podle něho nedělají, je nekonečná řada, obnášející vedle obecně uznávaných zákonných a etických omezení i množství skutků, názorů a hnutí mysli, považovaných i lidmi docela mravnými za běžné, ne-li dokonce půvabné. Sluší se povědět, že života běh dává soudům pana Straceného často za pravdu a že on sám je natolik celistvá osobnost, že (ať už z ješitnosti, pýchy, či pevnosti charakteru) podle svých zásad důsledně jedná a žije. Tím hůř: málokdo z nás si přeje být neustále souzený a poučovaný. Nesnášíme to prostě. A dokonce čím častěji je takový náš soudce a poučovatel svých vývodů práv, tím spíš jsme nakloněni nadat mu do besserwisserů a mravokárných šosáků (pokud ten výraz dnes ještě vůbec něco znamená).

Zkrátka, koedukovaný kadeřnický salon je cosi, co právě pana Straceného asi vůbec napadnout nemělo.

Ale napadlo a je to tu: salon a vy v něm – po dvou schodech dolů a tři kroky k pultíku recepce, po levé ruce za nízkou plentou křesla a věšák... Už jste v ději. Nebo alespoň na jeho začátku.

První kapitola.

Tedy ta slečna, která v pozadí recepčního pultu splachovala mladíkovi vlasy, je už s  prací hotova. Letmo osušila mladíkovu hlavu ručníkem a teď si ho vede – málem za ruku – drobnými gesty ho krok za krokem směřuje cikcak a klikatě salonem k svému křeslu před svým pultíkem a zrcadlem a tam ho posadí, omotá ho kolem krku páskou z jemného papíru a přikryje elegantním červeným přehozem… V okamžiku ho začne stříhat.

A my si řekneme, že slečna se jmenuje Olinka, je jí dvacet let a je neteří pana Straceného. Asi že lazebnictví je v té rodině jaksi dědičně zakotveno. Dědičně? No ano, pan Stracený je už bezmála sedmdesátník…

Ale svěží, energický a v dobré formě. S  S hlavou maličko skloněnou ke straně si u vedlejšího (ale na koso postaveného a tedy současně i tak trochu protějšího) zrcadla s očividným uspokojením prohlíží Malinovu hlavu, levou rukou pootáčí křeslem, aby mohl dílo obhlédnout dokola, tu a tam vztáhne pravou s nůžkami, zacvaká a odstřihne neviditelný přečnívající vlásek... A pak nůžky odloží, s obřadně elegantními, přímo tanečními gesty opráší Malinu košťátkem, kolem krku vytře jakýmsi ubrouskem – a efektním pohybem salonního kouzelníka strhne s něho červený přehoz. „Prosím, pane doktore…“ řekne a podrží mu zrcátko za temenem hlavy... Ale to všechno vy přece znáte, celý tenhle obřad – je u každého holiče víceméně stejný, jen snad ne vždy vyvedený v takové bravuře a okázalosti. A pak pan Stracený doprovodí Malinu k recepci, předá jej mladé ženě za pultem k placení a rozloučí se slovy „Bylo mi potěšením, pane doktore, přijďte brzy zas!“

(Záhy se ukáže, že Malina toto přání splní – bude nucen splnit – velmi doslova. Ale Malinou se teď zabývat nebudeme, na toho bude ještě času spousta.)

Nýbrž se vrátíme proti toku děje a času o kus zpátky, před devátou hodinu ráno, kdy salon je ještě neotevřený, prázdný, tichý a skoro temný – skly výloh zachovaných z minulých dob sem z pasáže jde světlo, aby se tak řeklo, značně cezené, jen maličko, docela málo světla. Ostatně jsou ta veliká okna zakryta bílými pásy svislých žaluzií, mezi nimiž je sice do salonu trochu vidět, ale přece jen jeho nitro se tolik nenabízí kolemjdoucím k nakukování, jako tomu bylo v časech, kdy za výlohami ležely chleby, housky a vůbec všelijaké pečivo. Je tedy šero a v něm svítí jen světlo nad kójí pana Straceného (tedy kójí – není od okolního prostoru oddělena, aby to byla skutečná kóje, ale jak nazvat tu soustavu zrcadla, pultu pod ním a křesla?) zmnožené zrcadlem právě dost na to, aby si pan Stracený, pohodlně usazený v křesle, mohl číst noviny. Neboť to je jeden z jeho zvyků, kus ranního stereotypu: Přijde první, půl hodiny před otevřením, sedne si do křesla, otočí je zády k zrcadlu, aby mu světlo šlo hezky na písmenka – a při čtení se s křeslem lehce pootáčí vpravo a vlevo a zas vpravo a vlevo – prostě takový obřad. Ale důležitý, jak se časem ukáže: pan Stracený se do toho pohupování kolem svislé osy jaksi utíká před nepřehledností světa, před věcmi, s kterými nesouhlasí, které ho popouzejí, které si, jak už řečeno, oškliví. Tím otáčením na židli se odděluje, stává se divákem a do věci nevtaženým komentátorem. Ví přesně, jací by lidé měli být, aby se tohle, o čem si tu čte, nedělo – a taky ví, že takoví nikdy nebudou. Čte si noviny a vlastně přitom přímo trpí samým nesouhlasem – ale proto přece noviny jsou, aby se četly a aby se v nich s vždycky znovu zklamávanou až patetickou nadějí hledalo něco, s čím by člověk mohl souhlasit. Je to skoro povinnost, tak to pan Stracený cítí. Jiná věc je, že tohle všecko na něm není vidět – jeho točení na křesle působí spíš jaksi povzneseně a protivně sebejistě.

Tak také ho vidí Katka, když deset minut před devátou přijde do práce: Dědek už zase něco ví líp než celý svět okolo. A opravdu – pan Stracený jí poví, jak si zrovna přečetl o dalším politickém skandálu a jak sakra už by si to měl někdo snad odskákat a jak i ta věčná diskuse o školách mu připadá pitomá, škola přece je, aby se tam děti něco naučily, a ne pro zábavu. A pak pan Stracený složí noviny a to už také přichází Olinka a pan Cyril a trošku udýchaná přiběhne na poslední chvíli paní Pašková. Za chvíli otevřou.

Kdežto k Malinovi (bylo řečeno, že Malinou se teď nebudeme zabývat? Sliby chyby – a tak je to se vším…) je třeba se vrátit ještě o dvě hodiny dál; Malina je ranní ptáče a v sedm už sedí oblečený a oholený u snídaně. Maže si housku pomerančovým džemem – na sucho, bez másla, starší člověk si musí hlídat cholesterol a rostlinná másla Malinovi nechutnají – a otravuje se nesouhlasem, který včera dal maličko příkře najevo svému podřízenému Vláškovi: skoro jistě měl pravdu, Vlášek v té věci skoro jistě šlápl vedle, ale právě to skoro a vůbec... Malina je přesvědčen, že svojí rozhodností celý život lidi kolem sebe utlačoval a manipuloval a že už je hlavní čas s tím přestat, když si to k stáru konečně uvědomil – ale to právě je jen přesvědčení, v konkrétních situacích chová se dál tak, jak se chovával vždycky – a pak si vyčítá. (Není třeba se proto nad Malinou nějak zvlášť dojímat, takhle či podobně se kymácíme kdekdo, možná většina z nás: přesvědčením, tím vnitřním obrazem, co jsme si o sobě vytkli, jsme dost spravedliví, tolerantní a snad i příjemní; to jen ve skutečnosti se až moc často chováme jako nesnesitelní pitomci.) A tak, aby si ulevil, jako jakýsi protitrest – další Malinovo přesvědčení: všechny zápory je třeba obracet v klady – řekne si, že se dnes nechá ostříhat. Neboť Malina na rozdíl od devadesáti mužských ze sta chodí k holiči rád.

Dobrá, tak zatímco jsme se takhle jakoby ohlíželi ve vyprávění, Malina zaplatil, pozdravil a odešel, pan Stracený dvorným gestem vyzval mladičkou, krásnou a dlouhonohou slečnu, čekající na něho za nízkou plentou, aby s ním (před ním, ve skutečnosti, a pan Stracený si cestou neodepřel pohled na její zadek, úzký, hladký a dokonalý jako celá slečna) šla do mycího kouta za recepci, a začal jí mýt vlasy, ostatně krátké kraťoučké, sotva čtyři, pět milimetrů, až na jediný dlouhý pramen na temeni, trošku jako k levému uchu… Pro úplnost stojí za to říct, že až jí vlasy umyje, odvede slečnu na své křeslo, hlavu jí dle jejího přání oholí do leskla a pramen, dosud tyrkysově zelený, obarví na mrkvovou červeň. O nic nejde, hezké holce sluší všecko.

A vy se podíváte, jak pan Cyril, drobný, ale urostlý, v krátkém dvouřadovém pláštíku s nízkým stojatým límcem připomínající stewarda na zaoceánské lodi, stříhá asi třicetiletému krasavci vlasy: hlavu mu vzadu i po stranách vyholí a nahoře vytvoří oválnou, dva či tři centimetry tlustou jakoby desku z hustých vlasů, účes tuze rázný a agresivní. Krasavec je oblečený v džínách a tričku, ale jaksi nadmíru vyžehlených, chtělo by se říct až nedělních, a říká Cyrilovi: „Rozumíte, pýcha, to je moje mravnost, pane! Nedělám ošklivé věci, že by byly pod mou úroveň.“ A pan Cyril mlčky kývne, o pýše, mravnosti a osobní úrovni ví své, i o ošklivých věcech – za emigrantských časů odsloužil pět let ve francouzské Cizinecké legii. Trošku se tím tu a tam i pochlubí, ale moc ne. „Přečetl jsem si v jednom starém dívčím románku – ty já čtu k smrti rád, dívčí románky – tak tam jsem se dočetl slovo hrdopýšek. Hrdý i pyšný, rozumíte? Tak to jsem já, hrdopýšek…“ a krasavec se zachichotá náhlou překvapující fistulí a holčičím gestem si zakryje oči. „Hlavinku takhle…“ řekne pan Cyril jenom a pokračuje ve stříhání.

A jdete dál a tam paní Pašková, už ne nejmladší paní s nápadně krásnýma nohama, které podivně kontrastují s její pošedlou tváří utrápené myšky, projíždí hřebenem husté vlasy luxusně vyhlížející dámy, tu a tam střihne, podívá se, zas střihne a jaksi rozpačitě říká: „Roman, když byl malý, tak jednou měl morče. Ale myslím, že jen asi měsíc nebo dva, nevím už…“ (Roman, rozumí se, je syn paní Paškové a střed jejího vesmíru – ale o tom později.) A dáma řekne velmi určitě, tónem zřetelně navyklým na úctu a vážnost: „Když chcete mít doma zvíře, třeba jenom kanára, musíte se omezit, bez toho to nejde. Nemůžete se už ze dne na den sebrat a frnknout na Mallorcu nebo na Šumavu nebo já nevím kam. Když tomu tvorečkovi vadí kouř nebo rámus nebo cizí tváře, nemůžete kouřit nebo rámusit a vodit si mračna návštěv... I ten kanár vám udělá mantinely, osedlá si vás. Moje kočky zaplaťpánbu jsou tolerantní, možná až moc… Ale víte, ta vzájemná závislost, to je nádherný pocit! Mužský by něčeho takového určitě zneužil.“ A můžete přemýšlet, kolik dámě je, pod tím mladistvě energickým účesem, který jí paní Pašková vyrábí: čtyřicet, zachovalých padesát, velmi zachovalých šedesát nebo ještě víc? Všecko je možné.

A zas kousek dál, šikmo trochu a naproti, si všimnete, že Olinkou stříhaný mladík má na krku tlustý zlatý řetěz a pod ním na tenkém zlatém řetízku ještě emailový medailonek. A oči má mladík pevně zavřené a mlčí. A pak najednou řekne: „Přemýšlel jsem, že bych si třeba nechal vytetovat na čelo motýlka. Docela maličkýho, tuhle.“ Levým ukazovákem si poklepe se strany na čelo, gestem, jakým obvykle se vyjadřuje snížená příčetnost, dlouze se odmlčí a s očima už zas zavřenýma dodá: „Jenže nevím. Když to vezmete kolem a kolem, je to všechno tak povrchní…“

A za vámi, kde na začátku kapitoly seděl Malina, si útloboká slečna vzdychne a řekne líbezným polohlasem: „Ježíšmarjá! Já, pane Stracený, když takovýho blbečka slyším, tak bych se snad dala na holky. Řekněte mi, ale doopravdy, bejvalo tohle i dřív? Když vy jste byl mladej, bejvali kluci takovýhle nemastný paka?“ Pan Stracený ale neodpoví, pečlivě jí holí temeno hlavy, pak otře břitvu, řekne „Pardon…“ přejde k Olinčinu křeslu a hlasitě se jí napomínavým učitelským tónem, zřetelně oddělenými, zvolna a důrazně vyslovovanými slovy zeptá, jak proboha může pána tak vysoko vystříhávat strojkem, když přece tisíckrát jí říkal, že ten přechod se musí udělat nůžkami přes hřeben, jemně a pečlivě, na tom že nejvíc záleží, když to má vypadat přirozeně. A vy ani nevidíte, jak Olinka zrudla a stiskla rty a jak nejspíš by nejradši zařvala nebo se rozplakala, protože máte před očima jen a jen čepel břitvy, jíž pan Stracený ukazuje na mladíkův zátylek. A stříbrný lesk čepele tvoří se zlatým leskem tlustého řetězu na mladíkově krku podivný, jakoby zlověstný souzvuk a do toho se ozve rozjařený mužský hlas: „Paráda! Na mou duši paráda, tohle! Jestli někdy vymyslím detektivku, nešoupnu ji nikam jinam než do takovéhle oficíny! To je na vraždu místo jak stvořený!“

Takže se otočíte a vidíte: u Katčina křesla stojí obtloustlý pán středního věku v manšestrových šatech pískové barvy a tmavohnědém roláku, jak se to nosívalo před nějakými dvaceti lety, rozzářenýma očima obhlíží salon, všechnu tu tenkou, leskle kovovou eleganci, celé to vypočítaně a promyšleně nepravidelné uspořádání, a každé jeho oko, jak si okamžitě všimnete, je jiné barvy – jedno zelené a druhé hnědé. A pán si sedne do křesla, svalí se do něho spíš, jako by se byl zrovna dlouho, až do vyčerpání smál, a řekne: „Jenom oholit, prosím.“

První mezihra.

Je po desáté večer, Katka se vrací domů z kina a muž, který ji doprovází, jeden z mnoha jejích ctitelů – který ovšem o té mnohosti nic neví, na to Katka dbá – vede úvahu o tom, že bezdomovectví je především stav duše. Že bezdomovec je hnán potřebou vydělit se ze společnosti, demonstrovat viditelně svou neetablovanost, své žití pouze a jen okamžiku, potlačení minulosti a neplánování budoucnosti, své stále uskutečňované „carpe diem“; že bezdomovci jsou málem poslední praktikující romantici našeho civilizací zopatrnělého času... A takové ty bláboly. Kdyby ten pán šel a zeptal se v některém útulku, v některé charitě, dozvěděl by se docela jiné věci: především jak bezdomovci se shlukují do skupin, klanů, zkrátka do komunit, právě aby si vytvořili alespoň jakousi náhradní společnost skýtající jakýsi náhradní pocit sounáležitosti, jak jejich žití okamžiku plyne hlavně z bezradnosti a nedostatku mohoucnosti…

Taky si můžeme představit, že je trochu bystřejší, ten doprovodný ctitel, a že Katce vypráví míň intelektuální, ale zato skutečný příběh o tom, jak jednou kdesi nechal si ukrást takovou tu taštičku, tu pánskou kabelku, lidově a hloupě zvanou buzerka, a v ní všechny doklady a peníze, i když peněz ne víc než pár stovek. A jak den nato mu snad desetkrát zvonil telefon a teprv pojedenácté se ozval váhavý mužský hlas a představil se jako bezdomovec a řekl, že našel jeho doklady v koši na odpadky. A jak potom smluvil si ten hlas s ním odměnu – nálezné – a komplikovaný způsob předání pomocí mrtvé schránky za vypadlou dlaždicí ozdobné zdi kdesi na konečné metra, kde on – tedy Katčin ctitel – najde svou kabelku a kam odměnou vloží obálku s penězi („jen si, Katko, všimněte té důvěry!“ říká, „kabelka tam byla a já ji mohl vzít a nic tam nenechat, ale neudělal jsem to, to se ví…“), protože bezdomovec musí být opatrný, už jednou ho takhle na policii čtyři hodiny vyslýchali.

A to pěkné vyprávění mohl by Katčin ctitel zakončit trošku cynickou poznámkou o zřejmé užitečnosti bezdomovců, že jako zaplaťpámbu za ně... Ostatně o to nejde, ten pán to stejně nemyslí vážně, tu svou hloupou úvahu, jen se tak předvádí před Katkou, která ho stejně moc neposlouchá.

A hlavně to všechno je tu napsáno pro jenom takový jako úvod: o slabou půlhodinku později a několik uličních bloků dál totiž se jeden bezdomovec šourá pasáží, do níž na druhém jejím konci svítí okna salonu pana Straceného. Jinak je pasáž temná, za skly výloh je spíš tušit než vidět zatažené bezpečnostní mříže, všecko je to zamčené a jaksi nehostinné a po koutech bohužel taky cítit čuráním – osud všech méně mohovitých pasáží. Proto taky ty mohovitější zavírají k tomu příslušní pracovníci na noc pevnými mřížovými nebo plechovými vraty.

Houmles se jmenuje Kryštof Vodička a je z těch, co na sebe ještě hledí: džínsy má ušpiněné jen maličko a prošívaný bomber s nápisem Splinter Corps si vybral z hromady šatů v Charitě ani ne před týdnem. Šourá se, jak už řečeno, zvolna, ne moc jistým krokem – však pití je právě to, co ho přivedlo k houmlesáctví – v půli pasáže se dokonce zastaví a přehodí si svoje tři igelitové tašky z pravé ruky do levé. Ostře zářící okna salonu jako by ho odpuzovala, ale taky přitahovala, je v nich cosi nepatřičného a snad dokonce nekalého, v tom světle padajícím v tuhle noční hodinu tak zbytečně do pasáže jinak pusté, kde každý zvuk se rozléhá křaplavou a jakoby počuranou ozvěnou… A pak, když bezdomovec znovu vykročil, dokonce rozhodnějším krokem, odhodlaný kolem toho prosvíceného skla projít a snad i nakouknout dovnitř, světlo najednou zhasne. A houmles, sám ani neví proč, ztuhne v nakročení a čeká…

Snad minutu, ale když se nic neděje, nikdo nevychází, nic se neozývá, všude je ticho a teď už skoro úplná tma, vyloví bezdomovec z kapsy špačka, zapálí si a jde dál, najednou docela rychle a neváhavě a kupodivu bez jediného ohlédnutí na před chvílí osvětlená a teď temná okna salonu – konec konců je čas: když si svou lavičku nezabere v obvyklou dobu, mohl by se mu na ni nastěhovat někdo jiný.

Druhá kapitola.

Krucifix! Ale krucinálfagot ježíšmarjá! hekne Malina v duchu zděšenou nevolností, ale navenek se drží: jednou, dvakrát se zhluboka nadechne a  pak už je to dobré, funguje to jako vždycky, pak už se jen pozorně dívá, snad minutu si ukládá do paměti všecky děsné detaily, i když ví, že je od techniků dostane podrobně popsané, ze všech stran vyfotografované a vůbec na centimetr a na knoflík podrobně zdokumentované. Dokonce se na okamžik předkloní a zkoumá bledé prsty pravé ruky sevřené na opěradle křesla. A pak, už vztyčený, kývne a řekne „můžete ho přikrýt“.

Sem by se možná patřilo uvést něco jako citát z policejní situační zprávy, takové to studené  „mrtvola muže asi sedmdesátiletého, sedící v otočném křesle, obě ruce na područkách, hlava zvrácená vzad…“, ale tuhle morbidní apartnost si ušetříme. Odbudem to celé radši jediným podvojným, ani ne zcela domyšleným Malinovým postřehem: ten někdo, Malinou vyzvaný, přes mrtvého pana Straceného přehodí prostěradlo a Malinovi bleskne hlavou, že to bílé plátno musí být kus policejní výbavy, protože všechny přehozy v salonu byly vždycky jen červené. A hned nato – zase spíš jen jako vjem než skutečná myšlenka – že se přehoz nepřilepí ani neumaže, protože všechna krev, rozlitá po hrudi mrtvého, celý ten souvislý hnědorudý plát, už ztuhla a uschla do jakéhosi velikého strupu. Což, to se ví, je taky nechutné až dost – jenomže jak popsat jemně a apetitlich, že někoho podřízli břitvou na křesle pro zákazníky v jeho vlastním kadeřnictví?

A pak ještě je tu ta nepěkně ironická okolnost, že mrtvý sotva pár hodin před svou smrtí Malinu stříhal a pak zdvořile zval k brzkému znovunavštívení, že Malina byl páně Straceného štamgast, že ho léta znal, i když právě jen jako holiče... (Je ostatně až legrační, jak Malina lpí na navyklých nepodstatnostech: pan Stracený, než docela nedávno založil společnost s r.o. a otevřel koedukovaný salon, vedl docela obyčejnou pánskou provozovnu družstva Hygie o ulici dál. A Malina, než by změnil holiče, smířil se raději s  lesklou kovovou útlostí nového salonu, s vyššími cenami, s koedukovanou rozšoupnutostí a vůbec se vším, co se mu vlastně spíš protivilo. Z nechuti ke změnám stal se pravidelným zákazníkem podniku, do kterého jaksi vůbec nepatřil.)

Ale nic z toho Malina nepoví, taky proč, jsou to jen úryvky myšlenek, co mu těkají až docela dole v polovědomí, zatímco nahoře Malina soustředěně poslouchá: Vláška, že krom mrtvého a krve kolem nebyl v salonu žádný nepořádek, žádné stopy zápasu nebo tak; že vstupní dveře za sebou pachatel při odchodu zamkl zřejmě klíči zavražděného, protože ty se nenašly; že se taky nenašla peněženka mrtvého a peníze z včerejší tržby, ale přenosný trezorek v zásuvce pod počítačem je nepoškozený, otevřený patrně také těmi zmizelými klíči; že vražedný nástroj, odložený na mramorovém pultíku před mrtvým vedle teď už zaschlé krevní kaluže  je bez otisků a pronikavě voní, jak byl zřejmě umyt nějakou kolínskou či pitralonem – laboratorní zkoušky snad ukážou, čím – a pak pečlivě otřen, takže z něho nepochybně nedostanou ani stopy DNA... A pak poslouchá Malina lékaře: jediný řez, vedený zřejmě zezadu a pravačkou, protože od levé strany krku k pravé, asi dost velkou silou, i když při tak ostrém nástroji jako je břitva... Zvláštní je, že oběť zůstala sedět, jak zřejmě seděla před útokem, člověk by čekal alespoň nějaký konvulzivní pohyb, křeč nějakou, pokus vstát, protože při takovém zranění se neumírá okamžitě... Šok by to mohl vysvětlit, říká doktor, ano, ale taky možná se při pitvě ukáže, že byl ten starý pán něčím omámený…

A v tu chvíli si Malina všimne dvou vyjevených tváří, civících do salonu oknem z pasáže, a řekne: „Vlášku, ať ty čumily někdo odežene!“ a pak „Ta žaluzie byla takhle? Jen napůl zatažená? Že sem mohl celou dobu kdokoliv vidět i večer, když ho vraždili?“

A lékař, nedotčen přerušením, dopoví, že čas útoku vypadá předběžně tak někdy mezi dvaadvacátou a třiadvacátou hodinou, možná pitvou se to upřesní, podle obsahu žaludku a tak…

Je až k nevíře, jak si někdy události mění prostředí, v němž se staly, jak je, abychom tak řekli, připodobňují své povaze: včerejší nezávazná mondénnost salonu je ta tam. Je to přitom pořád stejná dekorace, pořád ty dva schody dolů, po levé ruce za nízkou plentou čekárna, naproti stolek recepce, pořád ta novosecesní útlost kovových konstrukcí, sestavených klikatě a schválně a nečekaně – jenomže právě tou krvavou událostí vytratila se všecka preciozita, všecko natřásání a elegantní předstírání (nebo ani ne předstírání, možná skutečná bezstarostnost chvil, vyhrazených jen a jedině krášlení). Jak se tu teď hemží policejní technici a jiní orgánové, jak pan Cyril a všechny tři dámy z personálu sedí za plentou čekárny nehybní, bledí a zřetelně zadržení k vyptávání, jak policajt v uniformě venku v pasáži odhání náhodné diváky a policajti v civilu uvnitř v salonu pořád ještě s blýskáním fotografují a poprašují věci a sbírají s nich otisky, jak teprve po půlhodině přijdou dva s plechovou rakví a složí do ní tělo pana Straceného, po němž i pak zůstanou na podlaze, na pracovním stolku a dokonce na zrcadle cákance zaschlé krve, je to prostě scéna zločinu. Vulgární, bez špetky soukromí. Místo, o které nikdo nestojí, kde nikomu není dobře, které je jen třeba znehybnit do zápisů a plánků a fotografií, aby bylo už vždycky k dispozici právě v té podobě, jíž mělo ve chvíli, kdy celá ta banda policejních odborníků sem vstoupila. Místo plné věcné, cílevědomé a neomalené činnosti, studené profesionality a spěchu. A to ještě tu nejsou ani na dohled novináři či kamery komerční televize, aby věc po jakoby americkém způsobu rozmázly do úplné sprostoty.

Malina se ale takovými postřehy ani úvahami nezabývá, je teď úplně pohroužený do práce (schopnost, kterou vždycky měl a kterou v poslední době domnívá se ztrácet, ne bez pocitu stísněnosti či jakési obavy), zapadlý do rutiny vyšetřování. Zeptal se na klidné místo a teď si na ně odvádí Katku, která přišla ráno první a našla mrtvého: do šatny personálu nad recepcí, do níž vedou točité schůdky, samozřejmě kovové a  leskle útlé. Cestou nahoru dívá se vychovaně stranou, aby necivěl na Katčina lýtka, stoupající před ním po té převymyšlené šroubovnici; i on má svůj seznam věcí, které se nedělají.

A pak jsou tu věci, které naopak se udělat musejí, takže nahoře usadí Katku proti sobě a nechá ji vyprávět, co už slyšel od Vláška. A ptá se jí i na to, co nejspíš jako štamgast salonu dávno ví nebo by vědět mohl: dozví se, že Katka přišla ráno deset minut před devátou a bylo jí trochu divné, že musí odemykat, protože tou dobou už tu pan Stracený dávno býval – sedával v křesle a čítal si noviny. A když Katka vešla, pan Stracený v křesle opravdu seděl a tak šla k němu – a tady se Katka zarazí a trošku jakoby se opotí (spíš vypadá, jako by se opotila, má ten napjatý bledý výraz těsně před mdlobou), ale Malina mlčí a čeká a tak Katka naprázdno polkne a řekne „však jste ho viděl sám“ a Malina kývne a pořád mlčí a Katka poví, že hned potom přišla Olinka a že ona ji k panu Stracenému nepustila, a tak že Olinka mohla zavolat policii, kdežto ona, Katka, že utíkala zvracet. A Malina se zeptá, jestli se něčeho dotkly, Katka nebo Olinka, a když Katka zavrtí hlavou, zeptá se Malina dál – co dělala včera večer, tak mezi, řekněme, devátou a dvanáctou (Malina ovšem řekne policejně mezi jednadvacátou a čtyřiadvacátou a dodá, že to je jen taková rutina, tenhle dotaz, tak že se to prostě dělá). A dozví se, co už částečně víte i vy: Katka byla v kině, pak ji ten pán, co s ním byla, doprovodil domů, se zastávkou na dvě deci v Beskydu („to je ta vinárna v Jungmannce“ – a Malina kývne), doma byla asi o půl dvanácté, osprchovala se a šla spát – na to ovšem už svědka nemá. A Malina mírně poprosí  o jméno a adresu pána doprovazeče, a když ji dostane, zeptá se: „Prosím vás, a měla jste ho ráda? Myslím pana Straceného...“ A Katka až kupodivu zrozpačití, neboť sama neví.

„Sama nevím,“ řekne, „on byl takový poctivý, pracovitý, dobrý šéf, vlastně, s ním jste vždycky věděl, na čem jste... Ale byl hrozně protivnej,“ upadne Katka najednou do nespisovné řeči, „vždycky všecko věděl a všecko líp, třeba Olinu jak buzeroval i před zákazníkama, nebo jak se navážel do Cyrila, že je lempl a v jeho věku že už by dávno musel někde šéfovat... A vždycky muselo bejt všecko po jeho... Já nevím.“ A najednou jí vyhrknou slzy a dodá, že je jí pana Straceného líto a že jí to všecko připadá hrozné.

A Malina zas kývne a pak se zeptá na podíly: jestli správně chápe, tak salon je eseróčko – to všichni se podílejí stejně na zisku, nebo jsou tu ještě jiní podílníci? A Katka poví – bez záruky, řekne, ona se v těchhle věcech nevyzná – že podílů bylo do základů deset, po dvaceti tisících. Ona a Cyril a Olinka mají po jednom, pan Stracený má („měl“ opraví se Katka hned) čtyři podíly a tři má paní Pašková. A jak si střídali služby? zeptá se Malina a dozví se , že rozpis bude určitě dole v počítači. To taky že byla věc, ve které jeli všichni společně, služba v recepci u počítače a pokladny, dodá Katka, tam se střídali, teda kromě pana Straceného, ten hned na začátku řekl, že na to není dost štíhlý, mladý a hezký.

Tady ale Malina zavrtí hlavou: měl na mysli dopolední a odpolední služby, vysvětlí, jistě se nějak střídají, když mají otevřeno denně od devíti do devatenácti. Jde mu o to, byl-li tu pan Stracený každé ráno a každý večer, jestli třeba nějak přicházel, když se mělo zavírat... Ne, přeruší ho Katka, jsou tu vždycky jeden týden tři ráno a dva odpoledne, od devíti do čtyř a od dvanácti do sedmi a druhý týden opačně, dva ráno a tři odpoledne, takže v poledne se služby překrývají, od dvanácti do čtyř jsou tu všichni, ale to zas se taky chodí na oběd a tak – a než ji může Malina přerušit, vrátí se sama k otázce: pan Stracený měl tenhle týden odpolední s Cyrilem, třeba bude Cyril vědět, proč tu včera večer zůstal.

(Něco o Katce, jen tak málo, co by sama o sobě dokázala říct, kdyby se jí ovšem chtělo: i když na ně nevypadá, je jí bezmála třiatřicet a leccos si prožila, například tři spontánní potraty a rozvod, tak hloupý, nenávistný a malicherný, jak jen rozvod může být. I její vinou – Katka lpí na věcech i na penězích, na těch stránkách života, které se dají osahat a vlastnit, je velmi, dá se říct, ztotožněná s civilizací v praktickém toho slova smyslu: s oblečením, na dovolené výhodně nakoupenými šperky, přístroji a přístrojky všeho druhu. Vyhlíží sportovně, neboť se věnuje všemožným kosmetickým tělocvikům – aerobiku, strečingu, různému posilování – jak zrovna se co nosí. Na mužské ani po rozvodu nezanevřela, ale bere je s rezervou a zachází s nimi, jak jí se líbí a hodí. Žije sama ve dvougarsoniéře, kterou při rozvodu vyválčila,  a je samozřejmě odbarvená blondýna.)

V jistém okamžiku, když už se jí zdá, že Malinovi řekla všecko, co chtěl vědět, neubrání se Katka drobné poznámce, ale docela jakoby malinkými písmenky a bez dotěrnosti: netušila, že Malina má tuhle profesi. A přitom byl přece štamgast a ona má normálně dost čuch na to, čím se kdo živí. „Asi že na to nevypadáte,“ uzavře. Příjemná osoba, říká si Malina, i když asi moc neví, čí je, a tedy taky schopná bůhvíčeho. Jako kdekdo. A poděkuje jí a dá vizitku s telefonem: kdyby si na něco vzpomněla, na cokoliv, kdykoliv... Takový Malinův profesionální návyk, tohle udržování možného kontaktu.

Dole potom, o závit schodů níž, hrne se pan Cyril k Malinovi ještě dřív, než ten ho stačil oslovit: rád by věděl, budou-li moci zítra otevřít, jsou tu objednaní zákazníci a i přes to, co se stalo, je jaksi třeba držet pověst podniku. Cyril by rád alespoň těm stálým zavolal a přeobjednal je na náhradní termín... Malina se jakoby zamyslí, udělá prázdný pohled a Cyril přidá na naléhavosti: požádala ho paní Pašková, říká, ona je zástupkyně šéfa, takže teď povede salon, ale ji to strašně rozhodilo, ta událost… „Vás ne?“ řekne Malina, „vás to nerozhodilo?“ „Já sloužil pár let v cizinecké legii, pane. Už jsem nějaké zabité viděl,“ a Cyril, jak to řekl, hned se trošku jako zastydí a dodá: „Jasně, tady není žádná válka. Já jenom, když se ptáte, že přece jen víc vydržím.“ „Aha,“ řekne Malina, ale nezeptá se, jestli Cyril za svých legionářských let taky sám někoho zabil. Chce vědět jen o včerejším večeru: kdy Cyril odešel, co potom až do půlnoci dělal a jak to bylo s panem Straceným. A uslyší, že Cyril byl v salonu samozřejmě do sedmi, na to se tu dbá, na dodržování pracovní doby, pak se zastavil vedle v grilu na kus kuřete a od osmi do deseti hrál u Nováků kulečník s několika známými. Domů jel tramvají, bydlí na Malé Straně, a kolem půl dvanácté si šel lehnout. Pokud jde o pana Straceného, ten odcházel vždycky poslední, když pracoval odpoledne – proč tu ovšem včera zřejmě zůstal do noci, to Cyril neví, ale myslí, že někdy to dělával. Třeba se mu nechtělo domů. „Pročpak?“ zeptá se Malina a Cyril řekne, že nemá zdání, jen tak to plácnul. Ostatně řekl všechno, co ví, už předtím tamhle tomu pánovi, a ukáže na Vláška, rozprávějícího s policejním fotografem, a pak se znovu zeptá, budou-li moci zítra normálně otevřít. Je to hrozné, co se stalo, tragedie, že ano, ale život prostě jde dál.

„Jistě,“ řekne Malina. „Jakmile tady technici skončí, je to všecko zase jen vaše. A to už by nemělo trvat víc než dvě, tři hodinky.“ A dá Cyrilovi vizitku – kdyby si na něco vzpomněl, na cokoliv, kdykoliv…

Co vlastně může člověk čekat od svědků, kteří notabene vlastně žádní svědkové nejsou, říká si potom Malina. Nač a jak se jich ptát, aby v tom množství slov, která povědí, zablýsklo něco užitečného, nějaká skutečná informace, a aby člověk ten záblesk nepřehlédl, aby popadl to podstatné, když přitom o věci ví zatím tak málo. A když později, až bude vědět víc, budou už zas všichni od události odděleni časem, který mezitím uběhl, budou si pamatovat spíš už jen vzpomínky a vzpomínky na vzpomínky... A Malina, jako už tolikrát před tím, pocítí nával hrozící paniky. A jako už bůhvíkolikrát předtím mu okamžitě uhne, potlačí ho a vytěsní. Je to jen rutina, jen rutina. Vždycky se začíná skoro z ničeho a pak to často nakonec dopadne dobře: někdo se prořekne, něco se najde, vyšetřování se rozběhne a na jeden fakt se jakoby samy od sebe nabalují další, původní bezbřehá mnohost verzí se zúží… Jako obrázková skládačka, jako puzzle, brání se Malina stále ještě ne docela potlačené panice, poslední dílky se pak už najdou samy. Jen rutina. A ukrutně by se mu chtělo vstát a odejít.

Taky proto, že paní Paškové, která sedí naproti němu nahoře v šatně personálu, krásné nohy (tentokrát se nedokázal dívat stranou ani půl závitu schodů) složené způsobně koleno vedle kolena a kotník vedle kotníku – tedy proto, že té paní Paškové se tak strašně třesou ruce. A hlas. A přitom paní Pašková nic neví: šla včera domů hned ve čtyři, měla tam prádlo, které chtěla vyžehlit, říká, ještě než se jí Malina stačil zeptat, potom čekala na syna, chtěli jít večer do kina, ale on nepřišel, zase byl s nějakými kamarády, tak na něho čekala a chtěla si číst, ale jak se zlobila, nedokázala se ani dívat na televizi, s dospívajícím klukem je to tak těžké... a paní Pašková se dlouze odmlčí. A potom: „Teď ode mne všichni čekají, že to tady povedu, ale já nevím, já nejsem Viktor, ten vždycky věděl, co a jak zařídit, co udělat…“ „To myslíte pana Straceného?“ zeptá se Malina a paní Pašková se rozpláče.

Tak dobře, řekne Malina a dá si pozor, aby to neznělo netrpělivě nebo znechuceně, nebude teď paní Paškovou trápit, mohou si stejně dobře promluvit zítra.

Třetí kapitola.

Znáte tuhle? Parta dělníků pracuje na silnici a jednoho nešťastnou náhodou přejede parní válec. Parťák kouká na to nadělení a pak řekne dvěma chlapům, aby přejetého odnesli domů, protože náhodou bydlí tady za rohem, a aby jeho ženě nějak šetrně řekli, co se stalo. Ti dva jsou za pět minut zpátky. „Tak brzo?“ diví se parťák, „co říkala jeho žena?“ „Ona nebyla doma,“ řeknou, „tak jsme jí ho tam šoupli pode dveřma.“

Hahaha.

Tak tohle za mne sakra zase nikdo neudělá, myslí si zas jednou Malina a vlastně se jakoby lituje – ale za nic by se (ani sobě) k sebelítosti nepřiznal.

Ostatně to tentokrát není vůbec tak zlé. Obývací pokoj předměstské vilky, do kterého ho paní Stracená zavedla (uvedla by bylo přesnější, s jakýmsi obřadným mávnutím ruky, když se jí představil), je zařízený tak střízlivě, tak při dolní hranici nákladů, jen aby tu bylo všecko, co má být: dvě křesla, malá knihovna, konferenční stolek se skleněnou deskou, laciný nový koberec, fíkus u okna. A všecko jaksi spořádaně neosobní, uklizené a čisté, i paní Stracená je celá taková, že ještě než Malina začne, už tuší, že se to tentokrát obejde bez scén: ve světě téhle paní scény k ničemu užitečnému nevedou, je z nich jen nepořádek.

A Malina si vzpomene na Olinčinu poznámku. Protože samozřejmě i Olinku si pozval nahoru do šatny personálu, než se rozjel sem, za paní Stracenou. „To byste tam s nima musel žít, se strejdou a s tetou a s našima… Strejda byl svatej, co řekl, to platilo, mohl byste na něm vystavět dům – ale kdo mu přišel pod ruku, toho umravnil, ukáznil, srovnal. Generál, prostě. Tak uklizeno, jako je tam u nich, to jste v životě neviděl! A když si vzpomenu, jak jsem ho viděla dnes ráno – ta krev všude, ten nepořádek – připadá mi strašně divný, že zrovna jemu se stalo něco takovýho. Žil tak děsně podle pravidel…“

O krvi a nepořádku tedy paní Stracená neuslyší, alespoň od Maliny určitě ne. „Máme důvod se domnívat, že šlo o násilnou smrt, pravděpodobně s cizím zaviněním.“ Malina by to samozřejmě dokázal říct šetrněji a méně neosobně, ale ví, že je třeba navodit a udržet jaksi policejní situaci. (I když, to se ví, až potom, co se posadil, co odmítl kávu, co projevil obavu, že nese velmi špatnou zprávu.) A zmlkne a zadívá se na paní Stracenou – konec konců se sem přišel něco dozvědět. I paní Stracená mlčí. Několikrát polkne, otevře a zas zavře pusu, než najde hlas, a pak se tiše, překotně rozpovídá, s nádechy a pauzami na docela nečekaných a nelogických místech: že manžel občas přicházel domů pozdě, ale nikdy ne tak, aby byl z domu celou noc, že před půlnocí zkoušela zavolat do salonu, ale nikdo to nezvedl, taky ji napadlo se tam rozjet nebo zavolat na policii, ale to by se manžel jistě zlobil, kdyby to udělala, on byl takový člověk pro soukromí, všechen hluk nebo rozruch se mu protivil, a tak šla o půlnoci spát, ale pořád se budila, no ano, bála se, jestli se mu něco nestalo, protože to on, jak už říkala, nikdy neudělal, aby nepřišel domů… A odmlčí se maličko a poví, že stejně se tam nemohla rozjet, do salonu, protože nemá odtamtud klíče – a pak najednou se jakoby zakoktne a zbledne, Malina vidí, jak se jí odlila z tváře krev, ale je to jen okamžik – „To ale kdybych tam jela, myslím jako, kdybych měla klíče, to bych ho tam byla našla já? Mrtvého?“ A paní Stracené se roztřese brada, ale slzy jí nevyhrknou, i když Malina dlouho mlčky čeká. A pak se paní zeptá, nač Malina celou dobu doufal, že se vyhne odpovědi: „Jak... co mu udělali? Jak se to stalo?“

„Břitvou,“ řekne Malina. „Ale nejspíš si to ani nestačil uvědomit,“ dodá honem, „rozhodně nijak netrpěl.“

A paní Stracená pevně, až křečovitě semkne víčka a okamžik vrtí hlavou, jen docela maličko jí pohybuje se strany na stranu, pak oči otevře a řekne už zase skoro klidně

„Promiňte. Ale vy byste asi se možná chtěl na něco zeptat, nechtěl?“

„Chtěl,“ řekne Malina. Než ale se zeptá, měli byste se dozvědět ještě něco z jeho rozhovoru s Olinkou.

„Všichni ho poslouchali, víte, ale rádi, s ním jste měl po starosti, když jste to přijal a poslechl ho,“ a Malina Olinku nerušil otázkami, slyšel od ní právě, co slyšet chtěl: kdo vlastně byl pan Stracený. Kdo byl pan Stracený podle Olinky, rozumí se, ale později snad uslyší, kdo byl i podle jiných. Podle pana Cyrila, podle paní Stracené – konec konců snad nakonec bude z toho mít jakéhosi pana Straceného podle sebe, když přidá i starého pána, ke kterému se léta chodil stříhat. „Ohromnej člověk, když se nechcete moc rozhodovat. Takovej skoro jako... starozákonní prorok. Tak jsem utekla. Jeden známej mi dohodil byt, co jsou lidi na dva roky někde v Africe. Ale musím říct, že strejda byl jedinej z rodiny, kdo mi to nezkoušel rozmluvit. Snad že mě měl na dohled tady v práci…“ A Olinka mu vyprávěla dál – pořád skoro sama, pořád skoro aniž se jí ptal – o tom zvláštním společenství v předměstské vilce, o rodinném klanu, který pan Stracený kolem sebe shromáždil, aby vilku mohl koupit, aby v ní bydlelo dost lidí, protože i to bylo důležité v době, kdy ji kupoval, kvůli tak zvaným nadměrným metrům. A taky kvůli penězům, protože tenkrát jich pan Stracený neměl dost, to až později Olinčiným rodičům jejich podíl na vilce vyplatil, do koruny a se smluvní zárukou, že v ní mohou bydlet dál, zadarmo, jen za příslušný díl nákladů na plyn a elektřinu a vodu a odpadky, protože Olinčin otec byl přece bratr jeho ženy a rodina musí držet pohromadě… To všechno Malina poslouchal a hned třídil na pomyslné hromádky – v  tohle je o Olince, to o panu Straceném, to o věcných okolnostech, o majetku... (Rutina, ale občas pocítí Malina skoro zbožný úžas nad tím, jak funguje lidský mozek, tedy jeho mozek: tohle všechno zmizí, až umřu?) A pak v jisté chvíli Olinka jako by se vypovídala, jako by ztratila tu naléhavou potřebu mluvit a mluvit – a když asi minutu plakala, najednou tu sedí, mlčí a tečou jí slzy. Tak se už Malina jen zeptal, co dělala včera večer (četla si, sama doma, v tom bytě, kterého se pořád ještě nemůže nabažit), nuceně se usmál poznámce o tom, že ji nikdy nenapadlo, že by byl policajt, a věnoval jí vizitku s obligátním cokoli kdykoli.

A teď tedy se konečně ptá paní Stracené. Zprvu na to, co právě už předtím slyšel od Olinky (rutina: pootočit ten soubor informací, podívat se na tu skládanku z dalšího pohledu), a tu se kupodivu ukáže, že paní Stracená o věcech kolem vlastnictví vilky a bydlení Olinčiných rodičů neví skoro nic. Nebo o tom nechce mluvit? (Malé štítivé gesto rukou: „O to všecko se staral manžel…“) Zato se Malina dozví, o čem se kupodivu Olinka nezmínila: Stracených mají dceru a syna. A paní Stracená si s oběma pravidelně píše, i když ani jeho ani ji už víc než rok neviděla, protože dcera se provdala do Švýcarska a syn je na dvouleté medicinské stáži na pařížské Sorbonně a má tolik práce, že domů vůbec nejezdí. „Tak to je, když se vdáte za staršího muže,“ řekne paní Stracená, „ani vlastní děti vás neberou moc vážně, spíš jako sestru než jako matku.“ A najednou zas zbledne a zas se jí roztřese brada: jak má člověk napsat dětem, že jejich otce zavraždili? Musí je přece zavolat na pohřeb a taky musí pohřeb zařídit, všechny ty věci okolo, ani neví, kde má manžel uložené papíry k rodinné hrobce, leží tam jeho rodiče, ale to už je samozřejmě dávno, co zemřeli – a paní Stracená zas už tak breptá jako předtím, když mluvila o včerejším večeru, nezadržitelně a maličko zmateně, a Malinovi se v hlavě docela samovolně udělají slova „chudinka slepice“, ale hned se za ně napomene a vtom v něm přímo hrkne, neboť paní Stracená se najednou přerušila a říká: „Vy si určitě myslíte, že jsem pitomá slepice. Ale pochopte, on se staral o všechno, o všechno! Vzal si mě čtyřicetiletý, osmnáctiletou holku, a nikdy mě nenechal dospět! To potom, když trochu zestárnete a pochopíte to, je už pozdě se osvobozovat!“

Poslední slovo – „osvobozovat“ – Malinovi utkví, ale než se stačí doopravdy zamyslet, co všecko může znamenat, kolik je v něm freudovského prořeknutí či čeho, na dveře to dvakrát klepne a už jsou dokořán a v nich paní, která vypadá jako starší a trochu jemnější dvojnice Olinky. Malina sedí skoro zády k ní a tak se jen otočí a dívá, ale nevstane, a paní řekne: „Pardon, já nevěděla, že máte návštěvu,“ a zacouvá zpátky do dveří, ale pak je zas otevře a zeptá se Maliny, zda je od policie. „Ano,“ řekne Malina a teď už opravdu vstane, ale paní jen kývne: „Aha. Mně teď volala Olina, ale nebudu vás rušit.“ A už na nic nečeká a zmizí za zavřenými dveřmi.

A paní Stracená řekne: „Vidíte? Jako bychom tu bydleli všichni v jednom bytě. Rodina.“ A pak: „Manžel neměl žádné sourozence, tak jaksi adoptoval mého bratra i s ženou a dcerou. Tohle byla švagrová. Budete s ní chtít taky mluvit?“ „Ne, to myslím zatím nemusím,“ řekne Malina. A když už, jak řečeno, stojí, začne se loučit.

Či spíš začal by, kdyby si v té chvíli nevšiml, čeho vlastně měl si všimnout hned, ale co nejspíš mu zevrubná a až naléhavě nudná uklizenost pokoje zprvu nedovolila: bleděmodré skvrny na bílé stěně za křeslem, v němž až do té chvíle seděl. Úzké, sahající do výše snad dvou metrů a po celé délce se větvící do tenkých jakoby stékajících praménků, skvrny velmi výtvarné a vlastně ozdobné, která ovšem se z celkového řádu bytu vymyká do hyzdivé neřádnosti. Cákanec na jinak čisté stěně.

„To se mi stalo včera, vypadá to příšerně, viďte?“ ozve se za Malinovými zády paní Stracená a trochu nesmyslně dodá „promiňte“. „Červené víno?“ zeptá se Malina, a když paní přikývne, řekne „Aha,“ a posadí se zas do křesla zády ke skvrně.

„Řekla jsem vám, zkoušela jsem manželovi volat, v noci. A pak jsem nemohla spát, tak... prostě jsem si otevřela láhev vína.“ „Ano,“ přitaká Malina a maličko se v křesle předkloní v málem neviditelném gestu účastné pozornosti, o němž dobře ví, jak je účinné.

„Určitě to taky znáte, i když jste mužský,“ řekne paní. „Když člověk sedí v noci sám nad flaškou, začnou se mu věci v hlavě seřazovat do oškliva. Vlastně nevím, co mě to popadlo – zkrátka jsem tu sklenici najednou vzala a mrskla jsem s ní o zem.“ „Ano,“ řekne zas Malina a paní ukáže na stěnu za jeho zády. „To jak jsem se rozmáchla. Ta sklenička byla skoro plná.“

„Viktor byl ztělesněná spolehlivost, “ řekne po krátké odmlce. „A já mu celý život nedokázala opravdu uvěřit a cítit se bezpečná. Pořád jako bych čekala, že jednou přijde a oznámí, že se zamiloval a musí mě opustit. On se moc líbil ženským, víte? Já nežárlila, ani jsem nikdy neměla proč, jenom... Dokud byly děti malé, ještě to šlo, ale pak... někdy to bylo skoro k nesnesení, jak jsem si připadala pitomá a směšná.“ A tiše, že skoro jí ani nerozumíte, poví, že teď tedy má svůj problém vyřešený – už se nemusí soužit ani rozbíjet skleničky. „Tou dobou on byl nejspíš už mrtvý, viďte?“ řekne a pak se konečně rozpláče, usedavě, s obličejem v dlaních

Malina sedí ještě chvíli, pak vstane a s polohlasným „Nashledanou, paní Stracená,“ tiše odchází. Ale vy ho ještě neopustíte: díváte se, jak venku odemyká auto, sedá za volant, nastartuje a pak sedí a předním sklem civí před sebe na ulici. Snad půl minuty – a nedozvíte se, o čem že v té chvíli přemýšlí.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Jak se utrhnout ze řetězu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.