Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Edice Finanční řízení

Podniková ekonomika

Ing. Marek Vochozka, MBA, Ph.D., Ing. Petr Mulač a kolektiv

Kolektiv autorů:
Ing. Marek Vochozka, MBA, Ph.D., vedoucí autorského kolektivu – kap. 3.7–3.9, 4, 6.2.2, 6.2.3, 8
doc. Ing. Hana Ezrová, CSc. – kap. 2, 12, 13
Ing. Tomáš Kafka, B.B.A, Ph.D. – kap. 3.10, 10, 11, případová studie (příloha č. 2)
Ing. Petr Mulač – kap. 3–3.6, 4, 5, 6–6.1
Ing. Věra Mulačová, Ph.D. – kap. 3–3.6, 5
Ing. Ludmila Opekarová, Ph.D. – kap. 1, případová studie (příloha č. 1)
Ing. Petra Pártlová, Ph.D. (JUEF v ČB) – kap. 6.2.4, 6.2.5, 7
Ing. Jiří Tuček – kap. 6.2.2, 6.2.3
prof. Ing. Jan Váchal, CSc. – kap. 6.2.1, 6.2.4–6.2.5, 7

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala GRADA Publishing, a.s.
U Průhonu 22, Praha 7, jako svou 4916. publikaci

Realizace obálky Jan Dvořák
Sazba Jan Šístek
Redakční úprava: Bc. Eva Pšikalová, Ing. Pavel Rousek, Ph.D., Martin Samek
Počet stran 576
První vydání, Praha 2012
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

© GRADA Publishing, a.s., 2012

GRADA Publishing: tel.: 234 264 401, fax 234 264 400, www.grada.cz

ISBN 978-80-247-4372-1

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

ISBN 978-80-247-8200-3 pro formát PDF
ISBN 978-80-247-8201-0 pro formát EPUB

Úvodní slovo

Vážení čtenáři,

autorský kolektiv této knihy mě požádal, abych jako tvůrce první publikace Podniková ekonomika vydané u nás po roce 1989, napsal úvodní slovo.Jsem vždy potěšen, když vzniká nová vysokoškolská učebnice zaměřená na vědní disciplínu „podniková ekonomika“. Jde totiž o jednu z vysoce potřebných společenskovědních disciplín a z pohledu vývoje současné světové ekonomiky je vysoce aktuální a nezbytná. Při bližším pohledu na složení autorského kolektivu jsem byl příjemně překvapen skutečností, že se jedná převážně o kolektiv mladých autorů z neuniverzitní vysoké školy. Pro tento typ vysoké školy je charakteristická orientace na výchovu profesně orientovaných absolventů bakalářských studijních programů především pro management na středním stupni řízení. Pozitivně proto hodnotím tu skutečnost, že této základní premise je uzpůsoben obsah i forma knihy, kde se výrazný akcent klade na využitelnost obecných poznatků z teorie obecné podnikové ekonomiky v podnikové praxi.

Podniková ekonomika je jak vědou teoretickou, tak i praktickou, a oba tyto póly se v knize velice vhodně vyvažují. Podnik je zde prezentován ve všech svých rozmanitých formách, jsou zde popsány a klasifikovány všechny jevy v podniku se vyskytující a procesy v něm probíhající. Zvlášť oceňuji citlivé, ale vysoce erudované propojení teoretických poznatků a východisek s reálně probíhajícími aktivitami v podnikové sféře. V řadě kapitol jsou naznačena východiska a doporučení pro praktické využití s cílem zvýšení účinnosti a hospodárnosti veškerých podnikových aktivit.

Kniha je určena jak studentům bakalářských a magisterských studijních programů, tak i managementu podniků, zaměstnancům správních orgánů i široké odborné veřejnosti. Kniha sestává ze třinácti kapitol s podrobným vnitřním členěním. Každá kapitola obsahuje teoretický základ, vlastní výklad problematiky a použitou literaturu. Publikace vhodně doplňují grafy, tabulky a tam, kde je to potřebné, i praktické příklady.

Jako autor řady knih s obdobným zaměřením mám osobní zkušenost, jak náročné je zpracování knihy s touto tématikou z pohledu obsahové náplně i z hlediska vyváženosti její teoretické a praktické části. Z tohoto pohledu vyslovuji uznání všem členům autorského kolektivu, že se tohoto nelehkého úkolu zhostili na vysoké odborné úrovni.

Vám, milí čtenáři, přeji, abyste při čtení této nesporně potřebné publikace byli obohaceni o nové teoretické i praktické poznatky, které využijete jak při studiu navazujících předmětů, tak i ve svém každodenním praktickém životě.

Praha, březen 2012

Prof. Ing. Miloslav Synek, CSc.

Vysoká škola ekonomická v Praze,

Fakulta podnikohospodářská

Poděkování

Rád bych touto cestou poděkoval za vstřícnou spolupráci všech spoluautorů při tvorbě této odborné monografie a v neposlední řadě Bc. Evě Pšikalové za věcné připomínky a formální a jazykovou úpravu textu.

Ing. Marek Vochozka, MBA, Ph.D.

Vysoká škola technická a ekonomická

v Českých Budějovicích

Předmluva

O podniku můžeme prohlásit, že vyrábí efektivně, když produkuje výrobky, resp. poskytuje služby uspokojující potřeby trhu s maximálním využitím všech výrobních faktorů, přičemž jsou v optimálním množství a proporci při respektování a vyváženosti všech podnikových funkcí.

autoři knihy

Vážení čtenáři,

cílem autorů této knihy bylo připravit publikaci, která bude mít charakter vysokoškolské učebnice přednostně určené studentům bakalářských studijních programů. Věříme, že se stane i užitečnou pomůckou pro řadu stávajících i začínajících manažerů různých organizačních jednotek, u kterých, zejména v posledním období, silně narůstá potřeba rychle načerpat a osvojit si nové poznatky z podnikové ekonomiky. Význam této společensko-vědní disciplíny aktuálně výrazně narůstá, a to jak z důvodu zvýšeného akcentu na obecné principy tržní ekonomiky, tak i v důsledku vysokého stupně turbulence a diskontinuity podnikových procesů, které se odvíjejí od různých vývojových fází národní i světové ekonomiky.

Podniková ekonomika je primárně zaměřená na jeden ze subjektů tržního hospodářství – podnik působící v určitém prostředí uspokojuje určité potřeby a realizuje zisk. Využívá obecných ekonomických teorií, ale i praktických poznatků z oblasti finančního řízení, organizace podnikových procesů, logistiky, statistiky, personalistiky, informatiky aj. Podniková ekonomika je proto jak teoretickou vědní disciplínou, tak disciplínou vysoce praktickou. Dává teoretické základy, praktické poznatky a návody, jak spravovat a vést podnik v náročném tržním prostředí, aby plnil své poslání, tedy vytvářel nové hodnoty, zvyšoval svoji konkurenceschopnost a uspokojoval potřeby svých zaměstnanců.

Kniha je členěna do třinácti základních kapitol, přičemž každá kapitola obsahuje teoretický základ, vlastní výklad problematiky a použitou literaturu. Úvod je věnován vztahu mikroekonomie a podnikové ekonomiky, popsány jsou faktory podnikového prostředí, specifikovány funkce a formy hospodaření podniku, jeho hodnota a životní cyklus, popsány jsou metody a formy organizace a řízení podnikových procesů, principy a postupy podnikového marketingu, definovány jsou současné metody v oblasti řízení lidských zdrojů, obsah a zajištění interního auditu, vymezeny jsou principy podnikání malých a středních podniků. Závěr knihy je věnován problematice vstupu podniků na zahraniční trhy.

Při koncipování obsahové náplně této knižní publikace se autoři snažili postihnout celou základní problematiku náležející do podnikové ekonomiky. Zahrnuty jsou i podnikové funkce z oblasti organizace a řízení podniku, které jsou však nezbytným předpokladem naplňování funkcí ekonomické povahy. Nakolik byly výše deklarované záměry autorů naplněny, musí posoudit čtenářská obec.

Při studiu této knihy, zejména při praktickém využití získaných poznatků, Vám autoři přejí mnoho úspěchů a předem děkují za případné připomínky, náměty a doporučení, které můžete zasílat elektronicky na pe@mail.vstecb.cz .

České Budějovice, březen 2012

Za autorský kolektiv

Prof. Ing. Jan Váchal, CSc.

1. Vztah mikroekonomie a podnikové ekonomiky – aplikace mikroekonomické koncepce do podnikové praxe

Studenti někdy podléhají klamnému dojmu, že studium obecných ekonomických teorií nevychází z reálného ekonomického prostředí, a tudíž studium takovýchto disciplín je pro ně zatěžující. Určitě najdeme vhodné argumenty, kterými tato tvrzení vyvrátíme.

Ústředním motivačním tématem současného pojetí Mikroekonomie je porozumění ekonomiky okolo nás. Ekonomie jako taková se zabývá lidským chováním a svět pozoruje jako celistvý. Abychom jej pochopili, musíme jej zjednodušit. Za tímto účelem vytváříme modely, které jsou na těchto předpokladech založeny.

Podniková ekonomika se zabývá podnikem (firmou), jeho cíli, funkcemi, životními fázemi, organizací, řízením a specifiky jednotlivých druhů podniků. Čerpá poznatky také z obecné teorie, čímž se stává i teoretickou vědní disciplínou a dává ponaučení manažerům, majitelům atd., jak mají vést podnik, čímž se z teoretické disciplíny stává disciplína praktická.

Mikroekonomie je část ekonomické teorie, předmětem jejíhož zkoumání je chování ekonomických subjektů, a to jak domácností, tak firem. Jak plyne z vymezení mikroekonomie, jsou jejími základními pilíři teorie spotřebitele a teorie firmy.

Zaměříme se nyní pouze na některé ekonomické jevy a předpokládejme pro tento účel, že existují dva pohledy na základní ekonomické parametry, a to pohled mikroekonomický a pohled podnikové ekonomiky.

1.1 Ekonomická efektivnost a hranice produkčních možností

Podniková ekonomika a mikroekonomie se liší svou schopností aplikace. V podnikové ekonomice je základní jednotkou podnik. Jestliže podnik vyrábí výrobky, které uspokojují požadavky trhu, přičemž optimálně kombinuje výrobní faktory, můžeme hovořit o efektivnosti. Pojem efektivnost a hospodárnost lze v tomto případě označit za výrazy synonymní (Heyne, 1991). Měřítkem efektivnosti je poměr hodnoty výstupu k hodnotě vstupu a je konkrétně definován. Rozhodující není jen souhrnná efektivnost všech výrobních faktorů, ale i dílčí efektivnost podle výsledků činnosti podniku. V podnikové praxi se využívá velké množství konkrétních podob ukazatele efektivnosti. O jednotlivých ukazatelích vztahujících se k efektivnosti podniku viz další kapitoly této knihy.

V ekonomické teorii je efektivnost vnímána abstraktněji a je ji nutno chápat jako vztah hodnot prostředků a hodnot cílů, resp. jako vztah (poměr) hodnot výstupů a hodnot vstupů (Synek, 2010). Jestliže existuje více prospěšných činností, můžeme situaci označit za efektivní, pokud jedna z těchto činností nemůže být zvýšena bez současného snížení jiné činnosti (Soukupová, 2001). Tato velmi abstraktní definice efektivnosti je vlastně vyjádřením mikroekonomického pohledu efektivnosti, a to:

• efektivnosti ve výrobě,

• efektivnosti ve směně, a

• výrobně-spotřební efektivnosti.

Zvýšit srozumitelnost této definice znamená aplikovat ji na oblast směny, výroby, kde fixní množství výrobních faktorů je nutné rozdělit mezi výrobu, směnu.

Efektivnost ve výrobě znamená situaci, kdy fixní množství zdrojů (výrobních faktorů) bude v ekonomice rozmístněno tehdy, když nebude možné vyrobit jednoho statku více, aniž by bylo nutné omezit výrobu statku jiného. Problémem je velké množství firem, které používají různé zdroje a produkují různé výrobky. Identifikovat efektivnost ve výrobě znamená sledovat alokaci (rozmístění) zdrojů (vstupů) uvnitř firem, mezi firmami a charakterizovat strukturu výstupu firem. Abychom optimálně vybrali vstupy jedné firmy, použijeme:

1. alokační pravidlo: „První podmínkou efektivnosti výroby je taková alokace fixního množství práce a kapitálu firmy, při níž je mezní míra technické substituce obou výrobních faktorů pro oba vyráběné statky stejná, a oba výrobní faktory jsou zcela využity.“

Výrobní efektivnost je v ekonomické teorii představována hranicí produkčních možností. Tato výrobní efektivnost je chápána jako vztah kvant výstupů a vstupů (ve fyzických jednotkách) a odpovídá podnikohospodářskému pojetí produktivity, resp. kvantitativní hospodárnosti.

Hranice produkčních možností – představována PPF křivkou (Posibility Production Frontier) – je křivka, která znázorňuje alternativní kombinace dvou výrobků při efektivní výrobě s určitým fixním množstvím zdrojů. Posuny PPF křivky mohou souviset s technologickým pokrokem či zvýšením nebo poklesem dostupných zdrojů při výrobě produktů. Tvar křivky PPF určuje směrnice – mezní míra transformace produktu^1.

Hranici produkčních možností je tedy možno redefinovat jako křivku znázorňující maximální výstup v hodnotovém vyjádření, který může být (efektivně) vyroben určitým (maximálním) rozsahem zdrojů.

Pokud se zkonstruuje hranice ekonomické efektivnosti, bude podnik znát svou maximální efektivnost a zároveň s tím bude zajištěna podmínka pro dosažení hranice produkčních možností podniku. Komparací dosažené efektivnosti s maximální hodnotou si podnik může vytvořit představu o rezervách své produkce ve vztahu k hranici produkčních možností a zjistit, zda se tomuto stavu přibližuje. Hranice produkčních možností souvisí také s tzv. alternativními náklady^2. Křivka PPF je široce použitelná, protože podstata alternativních nákladů je platná jak pro jednu firmu, tak obecně.

Efektivní rozmístění zdrojů mezi firmy upravuje 2. alokační pravidlo: „Aby byla výroba efektivní, je nutná taková alokace fixního množství práce a kapitálu mezi obě firmy, při níž je mezní produkt obou výrobních faktorů pro oba vyráběné statky stejný.“

Efektivní volba struktury produktu firmou je shrnuta v 3. alokačním pravidle: „Pro efektivnost výroby je nutná taková struktura výroby obou statků, při níž je mezní míra transformace produktu u obou firem stejná.“

Metodika odvození Efektivnosti směny je analogická s efektivností výroby s tím, že vychází ze strany chování spotřebitele.

Pro efektivnost v rozdělování používáme kritérium Paretova optima. Paretovské efektivnosti lze dosáhnout, jestliže při přerozdělení nemůže být ani jednomu spotřebiteli polepšeno, aniž by současně nebyl poškozen jiný spotřebitel. Situaci, která tuto podmínku splňuje, nazýváme pareto-optimální. Ty, které je nesplňují, jsou pareto-suboptimální.

Jestliže chceme nějakým vhodným způsobem sladit spotřební a výrobní možnosti, resp. výrobně-spotřební efektivnost, použijeme opět hranici produkčních možností. Podmínkou správných kombinací je rovnost mezní míry substituce ve spotřebě^3 a mezní míry transformace produktu.

Vyjádření efektivnosti podle ekonomických teorií je formulováno na základě zjednodušeného modelu – model 2 x 2 x 2 x 2 se specifickými předpoklady, které představují určitou odchylku od reality. Přestože se jedná o určité zjednodušení představy trhu, lze z tohoto modelu plně identifikovat šest trhů.

Nedostatky modelu:

• Definovat efektivní alokaci zdrojů lze velmi obtížně, neboť existuje více veličin, které mají být maximalizovány.

• Dalším problémem je agregace vzniklých optimálních variant.

• Určitým nedostatkem je modelace situací v rámci dokonalé konkurence, tzn. určitá odtrženost od reality. Na druhé straně, konfrontace tohoto modelu se situací tržních struktur v rámci nedokonalé konkurence – například u monopolu – vede ke konkrétním závěrům, které vyvracejí tvrzení, že abstraktní modely jsou příliš teoretické a v praxi nepoužitelné. Jestliže dokážeme definovat efektivnost, neefektivnost z toho vyplývá.

• Kritériem ekonomické efektivnosti je porovnání mezního užitku a mezních nákladů.

• Stanovení mezních veličin (mezní náklad, mezní příjem, mezní užitek atd.) je v praxi složité, ale přesto jsou mezní veličiny pro mikroekonomii typické.

• Skutečnou, resp. maximální ekonomickou efektivnost podniku lze zkonstruovat jako poměr celkových příjmů a celkových nákladů podniku. Tato skutečná, resp. dosažená maximální ekonomická efektivnost však sama o sobě nic nevypovídá o tom, zda je dostatečná nebo nedostatečná.

• Ekonomicky efektivní alokace nemusí vždy představovat společenskou únosnost.

1.2 Produkční funkce, výrobní faktory

K hospodářské činnosti, kde hlavní formou je výroba v nejširším pojetí, je nutné použít výrobní faktory. Přestože podnikohospodářské pojetí klasifikace výrobních faktorů vychází z pojetí obecných ekonomických teorií (práce, půda, kapitál), je určitým způsobem modifikováno. Vymezuje a rozlišuje čtyři základní výrobní faktory:

1. dispozitivní (řídící práce),

2. výkonná práce,

3. dlouhodobý majetek,

4. materiál. (Wöhe, 1995)

Výrobní faktor 1 je označován jako dispozitivní výrobní faktor. Faktory 2–4 jsou nazývány elementárními faktory a tvoří základ provozu podniku. Zapojením do výrobního procesu představují jistou finanční zátěž. Cenou spotřebovaných výrobních faktorů jsou náklady podniku (mzdové náklady, odpisy, spotřební náklady), které představují peněžně vyjádřenou spotřebu výrobních faktorů včetně dalších nákladů spojených s činností podniku.

Pro potřeby řízení podniku je zcela zásadní sledovat účelnost vynaložení výrobních faktorů vzhledem k produkci.

Skladba výrobních faktorů je významná z hlediska lokalizace podniku.

Podniková ekonomika problematiku podnikových výrobních faktorů zcela konkretizuje a specifikuje je do konkrétních cílů. Podnik je zde charakterizován jako subjekt, který se specializuje na výrobu, tzn. na přeměnu vstupů (výrobních faktorů) v konkrétní statky. (Mulač, Mulačová, 2007)

Podniková ekonomika čerpá poměrně výrazně v pojetí determinace produkční funkce z teoretických zdrojů obecné ekonomie, a proto v některých studijních materiálech autoři podnikové ekonomiky odkazují studenty na mikroekonomické odborné prameny.

Mikroekonomické teoretické zdroje uvádějí existenci tří základních obecných výrobních faktorů používaných k výrobě statků – práci, půdu, kapitál. Tyto výrobní faktory, neboli vstupy či zdroje, nabývají konkrétních forem v podobě specifických výrobních faktorů. V případě půdy a práce se jedná o primární výrobní faktory. Kapitál je označován jako výrobní faktor sekundární. Firma přetváří vstupy ve výstupy, kde vstupy jsou výrobními faktory a mezistatky (meziprodukty). Výroba je vlastně poskytování služeb, které jsou spojeny s užitkem v přítomnosti či budoucnosti a výstupy firmy v peněžních jednotkách představují její přidanou hodnotu. Nájemní ceny výrobních faktorů jsou nákladem výrobce, přičemž výrobce si pronajímá výrobní faktory vždy, i když je jejich vlastníkem (implicitní nájemní ceny).

Mikroekonomie se také zabývá poptávkou po výrobních faktorech, resp. zkoumá rozhodování firmy o kvantitě i kvalitě výrobního faktoru.

Výsledkem jakékoliv hmotné či nehmotné činnosti kolem nás je produkce. Lze ji zapsat a vyjádřit pomocí produkční funkce – Q = f(VF) – při neměnné technologii. Produkční funkce je tedy vzájemný vztah mezi maximálním množstvím produkce, který může být vyroben pomocí vhodné kombinace výrobních faktorů. Vyjadřuje efektivní využití výrobních faktorů z hlediska maximálního množství produkce, vzájemnou substituci výrobních faktorů a danou úroveň technologie. Produkční funkce se využívá především v analýze firmy, resp. v analýze výroby dané firmy, kde je důležitá zejména z hlediska nákladů (nákladových křivek). Z hlediska analýzy produkční funkce je nezbytné rozlišovat krátké a dlouhé období.

V krátkém období se předpokládá, že firmy mění objem produkce v závislosti na jednom variabilního faktoru (nejčastěji práce) – jednofaktorová produkční funkce. Důležitou vlastností krátkodobé produkční funkce je prosazování výnosů z variabilního vstupu (rostoucí, klesající, konstantní výnosy z variabilního vstupu). V tomto období se zpravidla předpokládá prosazování zákona klesajících výnosů.

V dlouhém období mohou být všechny výrobní faktory variabilní, a tím může docházet k vzájemné substituci těchto výrobních faktorů. Vlastností produkční funkce v dlouhém období je prosazování výnosů z rozsahu (rostoucí, klesající, konstantní). Prosazování konkrétní formy výnosů z rozsahu tak determinuje produkční funkci i v dlouhém období. Grafickým vyjádřením dlouhodobé produkční funkce je mikroekonomická izokvantová analýza, kde východiskem je izokvanta a izokosta.

Obrázek 1.1: Mikroekonomická izokvantová analýza

Problematika výrobních faktorů a produkční funkce z pohledu mikroekonomie a podnikové ekonomiky je až na výjimky (izokvantová analýza) velmi sourodá. Opět podniková ekonomika je pro řešení reálných ekonomických úkolů a situací v tomto směru cílenější a hmatatelnější.

1.3 Příjmy, výdaje (výnosy – náklady)

Vzhledem k tomu, že nás zajímají finanční okolnosti výroby, budeme se zabývat výnosy a náklady. Problematika výnosů a nákladů je řešena jak v podnikové ekonomice, tak v oblasti teorií – mikroekonomii. Opět zde bude hrát důležitou roli klasifikace nákladů a výnosů a jejich použitelnost v reálném ekonomickém prostředí.

Výnosy jsou výrobky nebo služby (výsledkem činnosti podniku) v peněžní formě za určité období bez ohledu na to, zda byly v uvedeném období zúčtovány. (Soukupová, 2001) Nejdůležitější položkou podniku jsou tržby.

Pokud bychom opět problematiku výnosů a nákladů vztáhli k efektivnosti, pak pro ekonomickou efektivnost bude platit vztah:

kde E je ekonomická efektivnost,

přičemž, celkové příjmy (TR) jsou v mikroekonomické teorii určeny součtem násobků cen a vyrobených množství všech produktů v podniku a jsou jejich analogií celkové provozní výnosy (po určitých úpravách).

Členění a grafické pojetí výnosů nákladů z pohledu podnikové ekonomiky bude nastíněno v dalších kapitolách knihy. Zaměříme se na typ těch nákladů a výnosů, kterými se zabýváme v mikroekonomii.

Produkční funkce je počátečním bodem rozhodování o nabídce firmy. Aby firma mohla rozhodnout o velikosti výstupu, musí znát náklady výroby. Proto je možné odvodit z produkční funkce nákladovou funkci. Nákladová funkce ukazuje závislost nákladů na objemu produkce.

Nákladové funkce rozlišujeme v krátkém a dlouhém období. Náklady v dlouhém období bývají nižší než náklady v krátkém období, protože teprve v delším období je možné, aby firma reagovala na vnější změny technickou substitucí a dosáhla tak optimální kombinace vstupů. Obecně lze konstatovat, že v grafickém pojetí leží křivky dlouhodobých nákladů pod křivkami krátkodobých nákladů.

1.3.1 Krátké období (KO)

• Celkové náklady (Total Costs) TC = FC + VC.

• Fixní náklady (FC, Fixed Costs) – jsou konstantní.

• Variabilní náklady (VC, Variable Costs).

(VC a TC v oblasti převažujících rostoucích výnosů z variabilního vstupu rostou se zvyšováním výstupu rostoucím tempem).

Jednotkové náklady:

• průměrné náklady (AC, Average Costs),

• průměrné fixní náklady (AFC, Average Fixed Costs) – s růstem výstupu klesají,

• průměrné variabilní náklady (AVC, Average Variable Costs),

• mezní náklady (MC, Marginal Costs).

(AVC, AC a MC s růstem výstupu nejprve klesají a pak rostou, jejich tvar je do písmene „U“. Křivka MC protíná v bodě minima křivky AVC a AC).

Obrázek 1.2: Celkové náklady

1.3.2 Dlouhé období (DO)

• Celkové náklady (Long Total Costs) LTC = FC + VC – rozdíl od krátkého období je v tom, že křivka v dlouhém období je determinována výnosy z rozsahu,

• průměrné náklady (LAC, Long Average Costs) – s růstem výstupu klesají, poté rostou,

• mezní náklady (LMC, Long Marginal Costs) – představují změnu celkových dlouhodobých nákladů způsobenou změnou výstupu o jednotku.

Obecně platí, že náklady v krátkém období bývají vyšší než v dlouhém období. Příčinou tohoto jevu je existence fixních nákladů v krátkém období, které neumožňují firmě optimalizaci kombinace vstupů při měnícím se výstupu, tzn. krátkodobé náklady neznamenají minimální náklady na výstup.

Je nutné rozlišovat mezi chápáním z hlediska ekonomického a účetního. Základním rozdílem je, že tzv. účetní náklady jsou veškeré reálně vynaložené a jejich pohyb je zanesen do účetních knih. Tyto reálné náklady jsou označovány jako náklady explicitní. Ekonomické náklady obsahují jak náklady explicitní, tak implicitní.

Naproti tomu implicitní náklady představují širší pojetí nákladů, které firma reálně neplatí. Existují na základě alternativních nákladů neboli nákladů obětované příležitosti. Podstatou nákladů je právě obětovaná příležitost. Nákladem je obětovaný výnos nebo obětovaný užitek, který je možné získat v jiné příležitosti. Implicitní náklady představují výnosy, o které firma přichází v důsledku jiné alternativní možnosti, resp. firma užívá zdroje právě určitým a ne jiným způsobem. (Synek, 2010)

Dalším typem nákladů jsou tzv. utopené, neboli zapuštěné náklady (Sunk Costs)- jedná se o náklady, které se firmě nikdy nevrátí a firma je vynakládá v každém případě. V tomto případě jsou alternativní náklady nulové.

Obecně lze říct, že vývoj nákladů závisí na:

• charakteru produkční funkce,

• cenách výrobních faktorů.

Jestliže se firma bude chovat racionálně, nákladová funkce by měla simulovat minimální náklady firmy při různé úrovni výstupu a při různých kombinacích výrobních faktorů.

Problematika nákladů je chápána z teoretického hlediska spíše kvalitativně, tzn. tvorbou, metodikou výpočtu atd. Realitu zobrazuje opět pojetí podnikohospodářské.

Pokud bude na podnikové hospodářství aplikována ekonomická teorie nákladů, je nutno si uvědomit, že se v obou případech jedná o poněkud odlišný pohled na náklady. Přesto lze v souladu se Synkem (Synek, 2010) hledat určité analogie.

Analýza nákladů má většinou jednu podstatnou slabinu, a to, že nepočítá s alternativními náklady. Přičemž alternativní náklady, jak již bylo uvedeno výše, jsou nedílnou součástí celkových nákladů v pojetí neoklasického modelu, takže je nelze opomenout a je nutné je zařadit a doplnit do podnikohospodářských celkových nákladů.

1.4 Zisk, bod zvratu

Tvorba zisku patří k hlavním motivačním stimulům podniku (firmy). Zisk se považuje v hospodářských kruzích za základní kritérium úspěšnosti. Kapitola 1.3 se zabývala výnosy a náklady. V nejobecnějším slova smyslu právě velikost výnosů a nákladů determinuje zisk či ztrátu. Je třeba opět rozlišit pojetí zisku z ekonomického a účetního hlediska.

Zisk podniku je částka, která po odejmutí podniku neohrozí jeho další činnost na stávající úrovni, při zachování hodnoty firmy. Podnikatel má zájem dosahovat přiměřeného výnosu z investovaného kapitálu. Nerozdělená část zisku hraje důležitou roli ve financování podniku.

Ve výrobních podnicích hraje významnou a rozhodující roli provozní zisk, který je dán rozdílem provozních výnosů a nákladů.

Rozlišujeme:

• ekonomický zisk – rozdíl mezi celkovými příjmy a celkovými náklady,

• ekonomický zisk – rozdíl mezi účetním ziskem a implicitními náklady,

• účetní zisk – rozdíl mezi celkovým příjmem a účetními (explicitními) náklady,

• normální zisk– roven implicitním nákladům nebo čistý ekonomický zisk = 0.

Zisk jako základní účetní kategorie znamená skutečnost, že výnosy příslušného období byly vyšší než náklady tohoto období. Zjišťujeme jej z výkazu zisku a ztrát. Na základě účetnictvím odvozeného zisku se v podniku rovněž určuje základ pro jeho zdanění.

Některé podniky podceňují implicitní náklady, a tím mohou ovlivňovat výši zisku.

V současnosti je možné, na teoretickém základě, sledovat určité tendence přibližování účetního pojetí zisku a tzv. ekonomického pojetí zisku. Hledání pravidla, které maximalizuje zisk firmy, řeší mikroekonomie.

Cílem výrobců, jak již bylo uvedeno, je najít jednu konkrétní úroveň produkce, která maximalizuje zisky. Pravidlem maximalizace zisku v jakémkoliv typu konkurence je rovnost mezních nákladů a příjmů (MR = MC). Mezní náklad (MC) představuje změnu celkového příjmu při změně výstupu o jednotku. V dokonalé konkurenci platí rovnost MC a ceny produktu, tzn. je-li cena produktu konstantní, je velmi jednoduché vyjádřit mezní náklad. Výrobní rozhodnutí lze tedy založit na srovnání ceny a mezních nákladů. Jestliže cena přesáhne mezní náklady, firma usiluje o zvětšení úrovně výstupu, neboť tato podmínka (cena je větší než MC) je pravidlem maximalizace zisku u nedokonalé konkurence. (Synek, 2010)

Srovnání ceny a mezních nákladů ujišťuje výrobce o dosažení optimální výroby. Pokud ale stávající úroveň výstupu přinese ztrátu, reaguje firma na tuto situaci zastavením činnosti, popř. uzavřením firmy. Firma by měla ukončit produkci jen v tom případě, že celkové příjmy jsou menší než celkové variabilní náklady.

Mohou nastat následující situace:

• Bod uzavření firmy je situace popisující chování firmy, která bude mít tendenci ukončit výrobu a současně jedna z podmínek pro odvození nabídkové křivky dokonale konkurenční firmy. V krátkém období může firma dosahovat ztráty – celkové náklady (TC) jsou větší než celkové příjmy (TR). V této situaci se firma snaží minimalizovat ztrátu pokračováním ve výrobě (fixní náklady hradí firma, i když nevyrábí). Firma pokračuje ve výrobě až do bodu, kdy se TR rovnají variabilním nákladům (VC), tzn. TR=VC, resp. kdy cena se rovná průměrným variabilním nákladům (AVC), resp. (P=AVC). Tato situace je označována jako bod uzavření firmy. V tomto bodě firma minimalizuje ztrátu ukončením výroby a celková ztráta je rovna velikosti fixních nákladů. Pro bod uzavření firmy platí současně vztah – P= AVCmin = MC. Zároveň je tímto vztahem determinována křivka nabídky firmy od bodu, kde křivka mezních nákladů je protnuta křivkou průměrných variabilních nákladů.

• Důležitým nástrojem rozhodování v krátkodobém horizontu je bod zvratu, který zobrazuje vztah nákladů, objemu produkce a zisku. Určuje objem produkce, kdy tržby jsou v rovnováze s vynaloženými náklady a nevzniká tak ani zisk ani ztráta. Analýza bodu zvratu je velmi důležitým východiskem rozhodovacích procesů a výpočtů firmy.

V dlouhém období je možný pohyb firem mezi odvětvími, a proto musíme uvažovat nejen rovnováhu firmy, ale i odvětví.

Situace, kdy v bodě rovnováhy firmy (bod E) je cena (P) > průměrné náklady (AC), vyvolá vstup dalších firem do odvětví, a to až do bodu, kdy firmy dosahují normálního zisku, tzn. čistý ekonomický zisk je nulový. V dokonalé konkurenci je tedy odchylka zisku od zisku normálního možná pouze krátkodobě a je projevem nerovnováhy.

1.5 Poptávka – teoretická východiska v konfrontaci s pohledem PE

Poptávka je jednou z klíčových ekonomických kategorií, kterou se primárně zabývají ekonomické teorie. Odvození poptávky výrobků a služeb z mikroekonomického pohledu lze provést několika způsoby. Nejtradičnější pojetí odvození poptávky je podle ceny a množství, kde poptávka představuje množství statků, které jsou kupující ochotni koupit při určité ceně. Vyjadřuje funkční závislost mezi cenou statku a poptávaným množstvím (ostatní faktory jsou neměnné). Grafické vyjádření představuje klesající funkci, jejíž průběh je ovlivněn zákonem klesající poptávky.

Chování spotřebitele lze postihnout i z hlediska jiné veličiny, než je cena a množství, a to dle užitku. Užitek se stává měrnou jednotkou, která měří výši uspokojení ekonomických potřeb v různých modifikacích (mezní užitek – MU; celkový užitek – TU).

Kategorie užitku je teoreticky dále precizována na základě kardinalistické a ordinalistické teorie. Obě tyto teorie se od sebe liší měřitelností – kardinalistická uvádí, že užitek je měřitelný; ordinalistická teorie konstatuje neměřitelnost užitku.

Poptávková křivka na úrovni kardinalistické teorie je totožná s křivkou mezního užitku.

Ordinalistická verze vytváří pojetí indiferenční analýzy, jejíž základ tvoří indiferenční křivka, kde její směrnice je dána mezní mírou substituce. Soubor indiferenčních křivek vytváří indiferenční mapu. Všechny kombinace na jedné indiferenční křivce představují stejnou úroveň užitku spotřebitele. Indiferenční křivku tečuje linie příjmu, která představuje všechny možné kombinace spotřebitele při neměnném důchodu spotřebitele. Společným bodem je optimum spotřebitele. Na základě integrovaných bodů optima spotřebitele lze odvodit křivku poptávky spotřebitele.

Přestože se většinou každý spotřebitel v první fázi své volby rozhoduje podle užitku, kategorie užitku a od ní odvozené poptávky jsou příznačné pro teoretické účely. Podniková ekonomika převážně využívá k analýze spotřebitelského chování klasický způsob odvození poptávky (cena, množství). Chování spotřebitele a poptávková strana je v rámci podnikové ekonomiky chápána spíše z marketingového pohledu. Cílem podniku není jen dosahovat zisku na základě koupěschopné poptávky, ale také uspokojovat koupěschopnou poptávku, reagovat na požadavky okolí firmy a tím dosahovat zisku.

Neměli bychom zapomenout na poptávku po výrobních faktorech (vstupech). Poptávka po výrobních faktorech je poptávkou odvozenou a poptávajícími jsou zde firmy, nabízejícími jsou domácnosti. Výrobce pronajímáním výrobního faktoru porovnává jeho nájemní cenu s jeho čistým peněžním mezním produktem. Najímá výrobní faktor do takového množství, kdy je jeho mezní produkt větší nebo roven nájemní ceně.

Funkce poptávky po výrobním faktoru je totožná s částí funkce jeho mezního produktu a začíná v maximu funkce jeho průměrného produktu.

Vzhledem k inverznímu postavení poptávky a nabídky na trhu výrobních faktorů, jsme se vrátili k problematice výrobních faktorů, produkční funkce atd.

Krátký exkurz pohledu mikroekonomie do oblasti podnikové ekonomiky měl naznačit fakt, že nelze studovat některé ekonomické jevy odděleně a že úloha ekonomických teoretických disciplín plní svou funkci při vyvozování konkrétních reálných závěrů.

1.6 Literatura

BRADLEY, R., Schiller Mikroekonomie. Brno: Computer Press, 2004. ISBN 80-251-0109-6.

HEYNE,P. Ekonomický styl myšlení. Praha: VŠE, 1991. ISBN 80-7079-781-9.

HOLMAN, R. Ekonomie. Praha: C.H. Beck. 1999. ISBN 80-7179-255-1.

MULAČ, P., MULAČOVÁ, V. Podniková ekonomika. České Budějovice: VŠTE, 2007. ISBN 978-80-903888-0-2.

SOUKUPOVÁ, J. a kol. Mikroekonomie. Praha: Management Press, 2001. ISBN 80-7261-005-8.

SYNEK, M., KISLINGEROVÁ, E. a kol. Podniková ekonomika. 5., přeprac. a dopl. vyd. Praha: C.H. Beck, 2010. ISBN 978-80-7400-336-3.

WÖHE, G. Úvod do podnikového hospodářství. Praha: C. H. Beck, 1995. ISBN 80-7179-014-1.

1 Vyjadřuje poměr, ve kterém může být jeden statek přeměněn na druhý statek, resp. obětování jednoho statku pro vyšší výrobu jiného statku při daných vstupech.

2 Znamená ekonomickou efektivnost, které je dosaženo při takové alokaci zdrojů, kdy žádná činnost nemůže být zvýšena, aniž by byla jiná činnost snížena.

3 Vyjadřuje poměr, ve kterém může být jeden vstup používaný ve výrobě nahrazen jiným, aniž by to způsobilo změnu výstupu.

2. Podnikatelské prostředí

Podnikatelské prostředí, ve kterém realizují svou činnost podniky, je tvořeno celou řadou podmínek pro podnikání v oblasti legislativy, v oblasti institucionální infrastruktury a v oblasti fungování trhů. Podnikatelské prostředí je blíže konkretizováno především zákonodárnými sbory a ministerstvy, orgány státní správy, státem zřízenými nebo státem podporovanými institucemi a agenturami, soudy, orgány veřejné samosprávy, vzdělávacími zařízeními všech typů, výzkumnými a vývojovými pracovišti, subjekty působícími v oblasti peněžnictví, jako např. bankami, pojišťovnami, institucemi kapitálového trhu, leasingovými společnostmi, podnikatelskou samosprávou (komory, svazy, asociace, spolky a další) a poradenskými, zprostředkovatelskými a jinými organizacemi, dále také pochopitelně tržními subjekty, kterými jsou současní a potenciální konkurenti a současní a potenciální spolupracující subjekty.

Podnikatelské prostředí v České republice se po jejím vstupu do Evropské unie vyznačuje těmito hlavními rysy:

• relativně vysokou mírou otevřenosti ekonomiky, která se prohloubila právě vstupem do Evropské unie,

• harmonizací většiny národních předpisů s legislativou Evropské unie,

• klesající mírou daně z příjmu, při zachování relativně vysokého zdanění práce (odvody na zdravotní a sociální pojištění) a celkové složitosti daňového systému a jeho relativně vysoké administrativní náročnosti, zejména pro drobné podnikatele,

• vysokou mírou ochrany zaměstnanců při ukončování pracovního poměru omezující pružnou reakci na vývoj trhu,

• omezeným kapitálovým trhem a chybějícím kapitálovým trhem pro společnosti mimo hlavní trh,

• poměrně konsolidovaným bankovním sektorem a leasingovým trhem s rostoucí nabídkou produktů pro malé a střední podnikatele,

• zlepšujícími se možnostmi vymahatelnosti práva a rostoucím rozsahem informací o úvěrové historii dlužníků, avšak se zatím přetrvávající poměrně dlouhou dobou potřebnou k vymáhání pohledávek,

• strukturou nabídky pracovní síly, která z hlediska její kvalifikace a lokalizace postupně reaguje na potřeby trhu a řešení dílčích deficitů,

• vytvořením a rozvojem nezbytných struktur pro čerpání prostředků z evropských fondů a rostoucí zkušeností v této oblasti,

• přílivem zahraničních investic generujících poptávku po subdodavatelích zvyšujících kupní sílu v regionech jejich realizace a vytvářejících rostoucí trhy pro terciární obory činnosti zejména obchod a služby,

• zlepšující se nabídkou průmyslových zón na zelené louce a dalších vhodných podnikatelských nemovitostí a nedostatečným využitím již dříve vzniklých, nyní však nevyužívaných a zanedbaných produktivních ploch,

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Podniková ekonomika.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.