Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

PhDr. Tomáš Novák

O OTCOVSKÉ ROLI

Význam otce v rodině

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00  Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 5222. publikaci

Odpovědná redaktorka Maria Arnautovová
Sazba a zlom Antonín Plicka
Návrh a zpracování obálky Daniela Eftimiadisová
Počet stran 128
Vydání 1., 2013

Vytiskla Tiskárna PROTISK, s.r.o., České Budějovice

© Grada Publishing, a.s., 2013
Cover Photo © fotobanka Allphoto

ISBN 978-80-247-4498-8

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

E-knihu ve formátu EPUB vytvořil Antonín Plicka

ISBN 978-80-247-7863-1 (ve formátu PDF)
ISBN 978-80-247-7883-9 (ve formátu EPUB)

Motto

Nejběžnější problém: Matka stále straní dítěti proti otci a protestuje, když je na dítě přísný. Otec protestuje, že ona je příliš měkká. Každý z obou rodičů usiluje zachovat si dítě pro sebe a obětuje je v této hře. Existují víceré možné způsoby tohoto trojúhelníku. Jeden z těch užitečnějších označuje jednoho rodiče, obyčejně matku, jako přehnaně angažovanou ve vztahu k dítěti. Otec je v tomto případě perifernější: když chce pomoci, matka ho atakuje a on se stáhne. Nechává potom pasivně matku samotnou, neschopnou se účinně zabývat dítětem. Neúspěšný vzorec se opakuje do nekonečna. Zabraňuje dítěti dospívat a brání také matce začít vést vlastní profesionální i zájmový produktivní život. Dítě se stává prostředníkem komunikace o věcech, o nichž rodiče nekomunikují přímo – sporným bodem je například otcova mužská role a matka se na ni skrytě ptá otázkou, zda syn není zženštilý. Dítě přitom kooperuje femininním chováním s matkou a maskulinním chováním s otcem. Nevystupuje jako vyhraněný zástupce určitého pohlaví. Vystupuje jako metafora v trojúhelníku. Když opouští rodinu, vzorec je ohrožen. Symptomy účastníků signalizují obtíže této fáze. Rozvod nemusí znamenat konec tohoto trojúhelníku. Bdělý terapeut problematického dítěte přivedeného matkou v této situaci pátrá po uměle separovaném, ale přesto na dítěti zaangažovaném otci.

V rodinách s jedním rodičem je typickým strukturálním problémem tohoto stadia babička stranící dítěti proti matce. Je-li matka mladá, babička s ní jedná jako se sourozencem vnuka. Dítě je zavlečeno do boje mezi matkou a babičkou, do boje přes generační linii.

Jay Douglas Haley (1923–2007) patří mezi „otce zakladatele“ rodinné terapie

Úvodem

Toto je kniha o otcích. Nejen o nich, neboť není otce bez matky. Tudíž i jí věnuje pozornost. Všimneme si také problémů bezdětnosti. Ty jsou do jisté míry křivým zrcadlem rodičovství. Zajímavé jsou problémy některých znalců a znalkyň lidské duše s jejich tátou a jejich vliv na vědecké dílo potomků.

Knížka pojedná o historii otcovské role. Popíše význam otce pro děti různého věku a rizika související s tzv. paternální deprivací, tedy strádáním při nedostatku otcovské péče. Vliv otce bude ilustrován na jeho důsledcích, na příkladech nejen bezprostředních, ale i u dalších generací.

Text směřuje k popisu konceptu moderního „nového otce“. Je skutečně „nový“, nebo je to jen „inovovaný“ seriózní táta v kabátě moderního střihu?

Knížka chce jít dál než již v Gradě vydané publikace Otec a syn a Otec a dcera. Přinejmenším blízko by měla mít i ke knihám Matka a dcera a Matka a syn. Rodina totiž není jen součet jednotlivců, ale propojený celek.

Otcova cesta k patřičným metám naplňujícím jeho poslání má složitý vývoj. Nejprve to byl především šéf, nejvyšší v rodině. Pak spíše živitel a ochránce. Často reprezentoval dobovou mužskou roli se všemi jejími ctnostmi a nectnostmi. V současné době „nový otec“ může přejímat ledaco z toho, co je výše uvedeno. Měl by ovšem přidat ještě mnohé navíc.

Přinejmenším kombinuje role (částečného) živitele, pečovatele, pomocníka, učitele, vzoru, kamarádské autority… Výčet nemůže být nikdy úplný, neboť „roste s úkoly“. Zahraniční autoři navíc hovoří o „disciplinátorovi“. To je víc než pouhý „ukazňovatel“. Obě slova zní strašně. Jednání z nich vyplývající tak hrozné není. Zdaleka nejde o určení toho, kdo zasáhne, když matka, prarodiče nebo učitelé na nezvedence nestačí. Je tím zřejmě míněn ten, kdo zajistí, aby dítě přijalo disciplínu ve smyslu řádu, pořádku a platných hodnot vztažné skupiny a poté je v dospělosti v sociálně přijatelné, poněkud modifikované podobě neslo dál. Stále platí, že „v dětech je život věčný“.

Mateřství má a bude v dohledné době stále mít v mnohém tradiční podobu. Hodná máma se přizpůsobila požadavkům nového tisíciletí, emancipovala se, je vzdělanější, nezávislejší, má méně dětí než dřív… Láska a péče se oproti minulosti zase tolik nezměnily.

Základní, tradiční role otce jako „živitele a autority“ je, jak již uvedeno, alespoň po určitou dobu podstatná i dnes. Jenže otec dneška má převzít i tzv. „měkké“ dovednosti a postoje. Namátkou schopnost vcítit se, dávat najevo kladné emoce, naslouchat jak dítěti, tak i ženě, být demokratem u rodinného krbu. Přitom samozřejmě členům rodiny imponovat. Dřív, v době domácích porodů kupříkladu buď zajišťoval velké množství horké vody, nebo ji sám vařil. Experimentující výzkumníci dneška zjistili, že oné horké vody bývalo mnohem více, než bylo potřeba. Smyslem onoho vaření zřejmě bylo otce zabavit a dopřát mu pocit důležitosti. Matka měla obvykle mnohem delší „těžkou hodinku“. Táta se ale také nadřel. Bez vody by nebylo (nového) života. Dnešní otec má být přítomen porodu, plný optimismu, lásky, zklidňujícího fluida, pohody, něžnosti i pečlivě dávkovaného konstruktivního dojetí. Zároveň nechť patří mezi asertivní, bdělé kontrolní orgány partnerce poskytované péče. Jeho žena by zbytečně dlouho nomen omen „hekárny“ naplňovat neměla.

Muži prý na rozdíl od žen nedokáží dělat několik věcí současně. Jen „kdo nic nedělá, nic nepokazí“. Pokud se snažíte udělat mnoho a ještě k tomu poměrně různorodého, chybička se vloudí.

Není lehké být novým otcem. Ještě ke všemu si máte obhájit svůj přístup k rodině před kamarády a leckdy i před vlastními rodiči, o zaměstnavateli ani nemluvě.

Zmíněným tématům je v české literatuře věnována značná pozornost.

Dostupné publikace mi buď připadají až nadměrně plné samých „zlatých slov“, jakož i pravd, jež si zaslouží být tesány do kamene. Pro samé „tesání“ někdy opomíjejí to, co je reálné. Nad vším se lehce vznáší vůně kadidla. Tolik se hodí ke striktně požadovaným i popisovaným, papírem šustícím světcům mužského rodu.

Jindy naopak při čtení vnímám jistý „mužský (někdy ženský) protest“ ve smyslu obrany s příměsí zatrpklosti. Najít tam lze i špetku deprese z vlastních špatných zkušeností. Lépe, nebo (častěji) hůře maskována z toho všeho vykukuje blízká příbuzná deprese – agresivita.

Tato knížka by se měla od uvedeného odlišit realistickým přístupem, vlídností. Ani mezi řádky nemá být genderově agresivní či vyčítavá.

Osobní angažovanost a nefalšovaný zájem otce obohacuje dítě a matce pomáhá přežít stresy, jimž se nemůže vyhnout. Myslíte si „jaképak stresy, dítě je přece radost“? Jako jinde i zde záleží na úhlu pohledu.

Ostatně psychoterapeutický směr „strategická terapie“, mezi jehož čelné představitele patří autor motta této knihy, vychází z předpokladu: „Naše vnímání skutečnosti a následné chování je výsledkem úhlu pohledu, použitých nástrojů a jazyka.“

Jistot je v životě pramálo, ale patří mezi ně například konstatování – s dětmi se nelze rozvádět.

Rodičovství se nedá předem natrénovat. Naučíte se sice některé dovednosti a získáte poznatky jiných. Pronikavou změnu životního stylu, hodnot a perspektiv nejde cvičit nanečisto. Z poradenské praxe se mi vybavuje úspěšný au pair. Muž, kterého kvůli výborným výsledkům v péči o malé nezvedence nechtěla americká rodina ani pustit domů. Přesto odjel, oženil se, stal se otcem a zcela pohořel. Být „prorokem“ doma je někdy těžší než uspět v daleké cizině.

Dosti chmur. Otcovství není jen potvrzení mužské identity, ale především (alespoň občas) záležitost pozitivní, optimistická a veselá. Jistě, stane se, že člověk neví, zda se smát, nebo plakat. I tehdy jde s úsměvným nadhledem vše lépe.

Miroslav Plzák nesnášel špenát. Karen Horneyová pavouky. Já nesnáším ideologicky podbarvené mentorování o roli a významu otce. Ideologie může být pravá, střední, levá, „feministická“ či „maskulinistická“ „-istická“. Taková či onaká, vždy přesvědčená o své jediné, ba přímo svaté pravdě. Občas se mi nad podobnými projevy vybaví vzpomínka na klienta poradny, který nad článkem jistého spirituálně orientovaného autora pronesl: „To bylo tak mravně dokonalé, že jsem si mimoděk zkontroloval, zda mám dobře zapnutý knoflík na kalhotách.“

Pro pořádek dodávám, že v žádném případě nešlo o exhibicionistu či ctitele jiných nemravností. Takhle opravdu ne!

Chci, aby tahle kniha nepožadovala striktně ideální chování, aby nevnucovala představy autora. Alespoň občas by měla být v souladu s výše uvedenou charakteristikou rodičovství, tedy měla by být pozitivní, optimistická a veselá, v chmurách úsměv podporující. Samozřejmě je psána vážně. V několika málo pasážích převážně nevážně.

„Věčně zelené“ východisko

„Vychováváme děti pro svět, který bude mnohem složitější, ale v mnohém i rozpornější, než je dnešní. Již dnes má mladý člověk před sebou možnost a nutnost volby mezi mnoha alternativami, pokud jde o povolání a o všechny aktivity zájmové a hodnotové.

Budoucnost určité složitosti světa ještě prohloubí – jak tedy máme připravovat děti na svět, který bude mnohem složitější než dnešní, který už tak se nám zdá mnohdy plný stresů a rozporů… Svět bude ,rozsáhlejší‘ … každé dítě bude žít životem individuálně podstatně odlišným – objektivně i subjektivně (zážitkově)…“

Citace je převzata z knihy Vývojová psychologie pro dětské lékaře již zesnulého profesora Josefa Langmeiera. V Avicenu vyšla roku 1983. Teprve šest let poté padla železná opona a nastaly podstatné demografické změny. Tehdejší novorozenci dnes na svět přivádějí děti. Prorocká vize pro ně platí v plném rozsahu. Zřejmě takový evergreen, bude platit i v budoucnu.

Nevíme, co z nových rysů role matky bude nezbytné a bez čeho se děti v dospělosti obejdou. S jistotou lze vsadit na staro-nové, ověřené hodnoty. Mateřská láska, ale i klid, nadhled, přijímání dítěte ne „za to, jaké (hodné a úspěšné) je“, ale „takové, jaké je“. Umění zařídit věci tak, aby je dítě udělalo dobře, a pak je pochválit. Podstatné dále je najít potomkům dobrého tatínka. „Nový“ by měl být svým přístupem, ne pouhým pořadím.

Předložený text se zatím obrací spíše na ženy. K nezbytné genderové vyrovnanosti přispějí:

Názory moudrých mužů:

„To nejlepší, co může otec udělat pro své dítě, je učinit jeho matku šťastnou.“

Zdeněk Matějček, psycholog

„Hnutí za osvobození ženy osvobodilo muže.“

Ivo Možný, sociolog

„… Být samcem rypouše je zkrátka velmi těžký úděl. Ale něco podobného vidíme i v biologii člověka. Muži stárnou rychleji než ženy, více umírají při různých nehodách a neštěstích. Třeba blesk zabije třikrát více mužů než žen… Imunitní systém mužů je mnohem méně výkonný kvůli testosteronu, mužskému pohlavnímu hormonu. Simona de Beauvoir napsala v šedesátých letech knihu Druhé pohlaví. Je o ženách, jež jsou diskriminovány, utlačovány a cítí se mizerně. Měl jsem chuť nazvat svou knihu stejně, ale týkala by se mužů.“

Steve Jones, britský genetik a evoluční biolog

„Krizi mužů si vymyslely ženy.“

Ladislav Pecháček, lékař

Už jen být muž je rizikový faktor

„Historie, učitelka života“ připomene citaci z druhdy tak často sborově a povinně zpívané hymny dělnického hnutí, Internacionály: „… teď duní právo v jícnu temně a výbuch zazní naposled. Již chví se světa základ vratký …“

Empatii tu nenajdeme, zato rozhořčená agrese je zjevná. Ostatně text vznikl v době krvavého potlačení Pařížské komuny.

Několik generací u nás (jakož i jinde v „táboře míru“) bylo vedeno spíše k bdělosti a ostražitosti než ke kosmopolitním, takzvaně měkkým komunikačním dovednostem. Připouštím – generace jsou tvořeny muži i ženami. „Filtr mateřství“ býval většinou u žen alespoň částečně úspěšný. Navíc například Gusta Fučíková, Marie Kabrhelová nebo chcete-li Jiřina Švorcová a jim podobné dámy byly v porovnání s partajními lídry-muži přece jen na druhé koleji. Muži mohli spíše než se věnovat svým potomkům organizovat sbírky pro (korejské, čínské, kubánské, nikaragujské a kdo ví ještě jaké) děti. Ba i spílání válečným štváčům, mandelince bramborové a jiným agresorům bylo více podporováno než tehdy užívané sousloví „soukromé citečky“. Hodní taťkové z Lidových milicí 1. června a v jiných významných dnech ukázali dětem nějaký ten samopal. Přidali historku o boji s reakční škodnou a „bylo vymalováno“. Nic ovšem není zcela jednoznačné. Paradoxy jsou v této sféře časté.

Režim například ostentativně podporoval růst populace. Novomanželské půjčky byly dnešním pohledem až dojemně výhodné. S byty to bylo horší, ne-li tragické. Bývaly ale mnohem levnější a o výši nájmu snad ani netřeba hovořit. Mnohé bylo jinak, než je dnes.

Obraz „nového otce“ byl tehdy po čertech „starý“, byť kontaminovaný jedinou povolenou ideologií.

Při tom všem pánové jsou (bez ohledu na politické turbulence) tvory jemného ducha a křehkého zdraví. Pravděpodobnost dožití je u mužů o šest let menší než u žen. V žádné věkové skupině není větší úmrtnost mužů v procentuálním srovnání se ženami.

Rozvod je realitou zhruba u 40 % v současnosti uzavřených manželství. Poměr návrhů na zmíněné úřední ukončení manželství je 80 : 20. Snad ani není třeba dodávat, že první číslo odpovídá podáním žen. Počet dětí po rozvodu svěřených otcům je naopak tradičně v poměru 1 : 9. Hádejte, kdo je „jednička“! Obrácený poměr je v počtu násilných trestných činů. Na devět mužských připadá jeden ženský. Ve výrazně nadpoloviční většině patří mezi jejich oběti muži. Ti též velmi výrazně dominují co do počtu vykázání z bytu pro domácí násilí.

Dívky mají výrazně lepší studijní výsledky od základní školy až do maturity. Vysokoškolaček je víc než vysokoškoláků. Možná to souvisí i s výraznou převahou dyslektiků a všech možných „dys-“ u chlapců. Více než 85 % žáků s výukovými problémy … je genderově korektní vyjádření. Mužský rod je tu zcela namístě.

Chorobou AIDS trpí nejen u nás, ale i jinde ve světě více mužů než žen. Naopak není popsán ani jeden jediný případ, kdy by žena trpěla zbytněním prostaty.

Jedna ku čtyřem není jen výsledek české fotbalové reprezentace po údajně vyrovnaném zápase s Ruskem na mistrovství Evropy 2012. Je to také poměr počtu bezdomovkyň ku bezdomovcům. V počtu obyvatel věznic zato muži vítězí bezkonkurenčně v poměru 9 : 1.

Více mužů má pro každé své dítě jinou maminku. To ve srovnání se ženami, jež podobně vybraly pro každé své dítko jiného tatínka. S tvrzením římského práva „jen matka je jistá“ lze souhlasit. Dle rozsáhlého, na sklonku totality dokonce tajného výzkumu má 10 % dětí jiného biologického než matrikového otce. Osvojení se sem nezapočítává. Nejde o výstřelek moderní doby. Halacha, pradávný soubor moudrých knih judaismu, takto vysvětluje nezbytnost odvozovat „košer“ židovství pouze od matky.

V rámci možných „smutných konců“: ztrácí-li autoritu, respekt a uznání dítěte matka, nezastupitelný význam mateřství jí přesto zůstává. Bez ní, zajišťující specifický rozvoj po zhruba devět měsíců těhotenství, by to na svět prostě nešlo.

Jestliže se „ztráta důvěry a autority“ přihodí otci, mnoho nezůstane. Předaná genetická informace je podceňována, nebo dokonce negována. Pár minut „směšných pohybů“ je činnost, v níž obvykle nabídka překračuje poptávku.

Manžel jedné mé klientky, pln špatného svědomí vyvolaného mimomanželským vztahem, rozpoutal doma velké furore. Nic se mu nelíbilo. Všechny tam pobývající (mimo sebe) zaškatulkoval mezi flákače, hlupáky, parazity a různá hospodářská zvířata. Dcera, úspěšná vysokoškolačka, se přitom obrátila na matku s dotazem: „Mami, jsi si opravdu jistá, že tamto je můj otec?“ Rázná odpověď „Ano, naprosto!“ na jejím znechucení nic nezměnila.

„Dobře se oženit a vdát je lepší než mít maturitu,“ prohlásil před půl stoletím Zdeněk Matějček. Od té doby značně přibylo občanů s maturitou a zvýšila se rozvodovost. Kdož ví, zda se nakonec na internetu nedočkáme inzerátů typu: „Vyměním maturitu za spokojené manželství. Zn.: Možno i nesezdané soužití.“

1. Letem světem i historií

Seriózní české noviny nedávno uveřejnily článek, jehož autor lkal dle klasického vzoru: „Ó časy, ó mravy!“ Popisoval, jak ještě nedávno panoval na světě určitý řád. Intelektuální růst šel ruku v ruce s růstem fyzickým. Ctěn byl tisíciletími prověřený rytmus vyvádění mláďat. Staří učili mladé, jaký je svět a život v něm. Když to mladá generace zvládla, nastal její čas, v němž posunula vývoj o kousek dál. Otec věděl vždy víc než jeho dítka.

Leč běda. Počítačová generace zbořila takový pořádek. Nemá žádné autority. Proč také, když víc než kterýkoliv mudrc ví počítač. Stačí kliknout. Není důvod ztrácet čas duševním cvičením k patřičné odpovědnosti. I ve třinácti mohu přece počítačem paralyzovat politickou stranu, vládu, banku nebo armádu. Táta to obvykle nedokáže. Tak co mi může povídat?

„Povídat“, zvláště o novinkách v počítačích, nemůže asi nic. Leč již citovaný Zdeněk Matějček vždy tvrdil, že „nejvíce vychováváme, když nevychováváme“. Jisté je, že klik počítačovou myší je v psychickém vývoji člověka jen pouhý blik.

Pravěká matka musela vnímat mateřství tak jako tak. O rozumovou analýzu jevu u ní nešlo. Otec, má-li se otcovsky chovat, musí se k tomu rozhodnout. Rozhodnutí tohoto typu vyžaduje určitou intelektuální úroveň. V letech totality se jako kánon muselo opakovat: „Práce polidštila opici.“ Proč by v zásadě nemohl primitivní, zvířecí vztahy polidštit pocit otcovství? Pokud odpovíme kladně, lze se (pod vlivem mnoha soudobých údajů) s nadsázkou ptát, zda je již „polidštění“ ukončeno.

Počátky lidské párové rodiny, charakteristické péčí a genderovou spoluprací při ochraně dětí, se datují do doby zhruba půl milionu let před naším letopočtem. Již tehdy měl pra-otec pro potomky význam. Otcovství se proměňovalo, ale význam neztrácelo.

Zhruba 8000 let př. n. l. vznikají složité příbuzenské systémy s převažující autoritou muže. Je tu již tabu incestu.

Asi 3000 let př. n. l. v Egyptě a v Mezopotámii a asi 600 let př. n. l. v Číně a v Řecku začínají dominovat státní útvary nad rodinnými vazbami. Místo rodových sytému tu jsou domácnosti, kterým vládnou muži. Pod jejich vládu nepatří jen rodina, ale i služebnictvo a jakási domobrana, tedy ozbrojená čeleď. Po staletí byl otec jednoznačným šéfem, autoritářským garantem morálky (tu sám mnohdy nedodržoval) a patřičného náboženství.

Představa o otcovství byla inspirována řeckou mytologií s jejími příběhy a hrdiny a čerpala z dodnes inspirujícího římského práva. V antice býval otec v podstatě „majitelem“ svých dětí. Rozhodoval o jejich bytí a nebytí. Syna legitimoval tím, že jej k sobě pozvedl. Dnešní terminologií mu tak v zastoupení všech ostatních autorit (pře)dal, a tím zajistil lidská práva. Do jisté míry šlo o akt nevědomě připomínající pozdější křest, běžný zhruba od 6. století.

Otcovský post byl přirovnáván k „Otci na nebesích“ a k „panovníkovi na zemi“. S jistým nadhledem lze v tomto směru najít paradox i v bibli. Ježíš hovoří se svým Otcem na nebesích. Nejasné je postavení Josefovo. Jaká je vlastně charakteristika jeho otcovství? Šlo, nebo nešlo o otcovství náhradní?

Středověk akceptoval formální vedoucí postavení otce v rodině. V té době měli již několik století otcové povinnost zabezpečit obživu svých dětí. Mezi jejich úkoly (u urozených šlo o státnické poslání) patřilo domlouvání sňatků dětí. Moudrá a racionální „sňatková politika“ pomohla nejedné dynastii. Svět zachránila i před nejednou válkou. Například nám a Polákům, ale především Litevcům a také Maďarům blízcí Jagellonci byli evropskou dynastií v letech 1350–1572 i díky zmíněné sňatkové politice. Ta je mírově spojovala s říšskými rody, například s Habsburky, Wettiny, Wittelsbachy, ale i s Hohenzollerny z Braniborska. Internetová Wikipedie glosuje: „Jagellonci mívali děti v pozdním věku, což oslabovalo jejich dynastický potenciál ve srovnání s jinými rody té doby. Sám Vladislav Jahelko (1351–1434) se narodil zřejmě až po otcově šedesátce. Dynastie v mužské linii vymřela během čtyř generací od svého zakladatele Jagella. Tyto čtyři generace ovšem vydržely vládnout po dvě staletí. Nová generace se objevovala asi po padesáti letech. Jagellovo první dítě se narodilo v otcových osmačtyřiceti letech, první dítě, jež přežilo, se mu narodilo až v sedmapadesáti… Také ženy jagellonského rodu se někdy vdávaly relativně staré. Kateřina Jagellonská, manželka Jana III. Švédského, byla o jedenáct let starší než její manžel a nevdala se před svou třicítkou. Své děti porodila ve věku 38, 40 a 42 let.“

Dnešní terminologií lze hovořit o preferenci racionální volby partnerů, o sňatcích v době zralosti snoubenců pocházejících z onoho rodu. Jeho otcové se zkrátka starali a v otcovském zápalu neumdlévali.

Čas letí. Protestantské země roli otce nezpochybňují, ale jeho postavení není natolik absolutizováno jako v konzervativnějším „katolickém“ pojetí. Voltaire a nakonec i Rousseau měli se svými otci problémy. Kdož ví, jak je to ovlivnilo a jak by se osvícenství vyvíjelo, kdyby tomu tak nebylo. Roku 1781 bylo zrušeno Josefem II. nevolnictví. Otcové díky tomu mohli více pobývat a hospodařit na dohled svých dětí, a tudíž je i více ovlivnit.

Vývoj pokračuje. Je zde konec 17. a poté 18. století s kapitalismem. Po tisíciletí muži absolutní moc částečně a spíše nenápadně ztrácejí. Jsou stále považováni za formální hlavu rodiny. Snad jen v zemědělství a v malovýrobě je otec stále pro své syny neochvějným vzorem. Pracuje totiž doma, děti mu dle svých možností pomáhají. Tím se od něj také učí.

V typické nukleární rodině té doby muž své nejbližší materiálně zajišťuje a žena se o ně i o domácnost stará. Nicméně „štrajchpudlíci“, což bylo poněkud hanlivé označení dělníků, tiskařů v kartounkách, a i další profese mívali před rokem 1848 pracovní dobu dvanáct až čtrnáct hodin, a to šest dní v týdnu. Mohlo to být i víc, když tak rozhodl zaměstnavatel. Doma se tudíž příliš nezdrželi. Děti je buď vnímaly jako „vzdálené otce“, nebo byly za nepatrnou mzdu jejich pomocníky. Až předpis z roku 1859 prosadil pro děti „jen“ osmihodinovou pracovní dobu.

Nejen „starý Magdon v harendě večer se stavil“. Proletarizace otců vedla u mnohých k alkoholismu. Malý výdělek se snadno rozkutálel. To mělo tragický dopad na výživu rodiny – pokud ji finančně nezabezpečila matka, dejme tomu pracovitá pradlena.

„První a nejvyšší osobou v rodině jest otec. On jako hlava rodiny zastupuje ji navenek, určuje její poměr k jiným rodinám, doma však neprovozuje nadvládu krutě a libovolně anobrž přívětivě… Je to on, který veškerý pořádek v rodině řídí, jeho rozkazům se všichni domácí podrobují, z čehož se ani matka nevyjímá. Jest bezohledně přísným an dobře ví, že bez poddanosti by ani rodinný, tím méně státní svazek být nemohl… Bůh na nebesích, císař na zemi a muž v rodině.“ Tolik Václav Gabriel v knize Výchova rodinná, nákladem Matice v Praze 1896.

N. Batista v knize Sebeochrana a pohlavní zdravověda (řada vydání vyšla u R. Storcha, Karlín) se ve stejné době nezaměřuje na „autoritu a nadvládu muže“ – „neb každému není dáno býti krotitelem svých náruživostí… Lidé, kteří oddali se bezuzdně náruživostem, velice jsou náchylní i k zvrhlostem.“ Nejde zdaleka jen o „smilstvo nepřirozené“, ale i o „prostopášnost z nejstrašnějších, nebezpečné zlo onanie“.

Řešení problému je nasnadě: „Každý, kdo již nedovede ovládati svůj chtíč, raději nechť se ožení. Sňatkem a manželstvím obdařeným dítkami uvaruje se člověk nezřízených choutek a hříchů proti přírodě. Neoddá se nepravostem a střídmé požívání rozkoší lásky v manželství pak mu neuškodí.“

Dílka je možno konfrontovat s ve své době populárními a dodnes relativně čtivými romány Ignáta Herrmanna: Otec Kondelík a ženich Vejvara (1. vydání 1888) a Tchán Kondelík a zeť Vejvara (1. vydání 1911). Oba pánové, starší (malířský mistr) i mladší (úředník), ve svých rodinách formálně vládli. „Všichni domácí se jim podřizovali“, leč manželka a maminka svého Kondelíka zmanipulovala vždy přesně tam, kde ho chtěla mít. Přes jisté peripetie, drobné neobratnosti se totéž díky matčiným radám, vrozenému nadání i manželově lásce brzy dařilo i Pepičce Vejvarové-Kondelíkové. Anobrž zvláště po dobrém obědě oba pánové neprovozovali nadvládu krutě a libovolně.

To vše ovšem platilo pro domov a nejlépe se – hlavně nenápadně – realizovalo po delikátní polévce s knedlíčky a snítkou šafránu, hovězím žebru s jablečným křenem atd. – viz kapitola „Kuchyně měšťanská“ v Kuchařské knize, vydané péčí spolku Domácnost v Praze v únoru 1890.

Otec té doby byl oficiální hlavou rodiny. Mohl rozhodovat o většině záležitostí týkajících se této sociální skupiny. Rozvodů bývalo tehdy méně než šafránu ve výše zmíněné polévce. Leč alimentaci dětí pak finančně zajišťoval pouze otec. Po nezřídka skandálním rozvodu bývaly děti obvykle svěřeny do péče právě jemu.

Zrcadlem tradičního „veřejného mínění“ jsou i lidová rčení. Lidová rčení (Jaroslav Zaorálek, Fr. Borový, Praha 1947) uvádí pod heslem „otec“ pět mudrosloví. Všechna vyznívají chmurně: „dostat otca“ – být bit, potrestán, „jít k otci“ – umřít (objevuje se v různých variantách), „nepočítat otců“ – být nemanželského původu. Negativní konotaci má i heslo otčím – „nebýt svému břichu otčímem“. „Otčenáš“ je něco jiného. Několik variant „udělat za otčenáš“ – velmi rychle, velmi krátce.

Do jisté míry s předchozím srovnatelný ediční počin Okřídlená rčení. Sbírka užívaných význačných výroků z cizích jazyků (Otakar Šťastný, E. Weinfurter, Praha 1947) uvádí sentencí 4170. Pod heslem „otec“ a „otcovství“ najdeme čtyři. Každé má několik odkazů a variant. Nic nevyznívá jasně pozitivně. Týkají se právních aspektů typu „otcem je ten, koho svatební smlouva otcem označuje“. Přiznání Pater, peccavi – Otče, zhřešil jsem. Poněkud ambivalentně vyznívá neutrální výrok: Qualis pater, talis filius – Jaký otec, takový syn.

První světová válka zasadila otcovské autoritě těžkou ránu. Navíc přinesla mnohé paradoxy. Ženy byly nuceny převzít mnoho do té doby především otcovských povinností. V mimořádně obtížných podmínkách to zvládly překvapivě dobře. Ještě nezletilí synové se snadno stávali „alfa samci“ rodiny. Tátové byli na frontě. Malebné pohlednice c. k. polní pošty dodnes ukazují hrdinství čackých vojínů radostně krvácejících „za císaře a jeho rodinu“.

Český muž měl (neoficiálně) na vybranou. Buď se bít za národem odmítané Rakousko-Uhersko, nebo se stát velezrádcem v legiích. Obě varianty jeho obraz doma v očích dětí komplikovaly. Na mnohé táty se doma z různých důvodů zapomnělo. Legionáři se vraceli dlouho po konci války.

Špinavý, zarostlý, často zavšivený, hladový, nezřídka tělesně i psychicky zmrzačený, demobilizovaný voják v potrhané uniformě neimponoval ani po návratu. Legionáři sice mohli T. G. Masaryka oslovovat „bratře prezidente“, leč se zaměstnáním pro ně to leckdy nebylo růžové. Pro ty řadové, bez ambicí vojenských či četnických, byla koncese trafikanta výhra. Ostatně domů se vrátili v době, kdy nejvýhodnější místa již obsadili „hrdinové za minutu dvanáct“.

T. G. Masaryk vozící v kočárku svého potomka budil senzaci. Někdo to vnímal jako populistickou proklamaci, jiný jako extravaganci. Třetí jako vynucený feministický výstřelek. Takto tehdy mohl jednat jen muž „pod pantoflem“: „Když si někdo vezme za ženu Američanku, to se pak nemůžete divit!“ Nikoho zřejmě nenapadlo, že tak může prezident činit rád, spontánně, těšit se z dítěte a přitom odpočívat.

Pro ilustraci tehdejších názorů poslouží například Jan Zachoval (Rodinná výchova. Státní nakladatelství v Praze 1923): „Matka působí na děti srdcem, otec víc rozumem… otužuje otec děti pro život tím, že po nich žádá úkoly vážnější (než matka – pozn. autora), zvyká je namáhavé práci tělesné i duševní, učí statečnosti a odhodlanosti a chrání citlivůstkářství a změkčilosti… Přesnost, pravidelnost, důslednost, sebevědomí a sebedůvěra, vědomí povinnosti a odpovědnosti jsou plody vlivu otce… V dané chvíli dovede také říci ,ne!‘ a učí tak děti úctě k příkazům, před nimiž se člověk musí skloniti, jimiž se musí podrobiti… Nikdy se nesmí jeho autorita zvrhnout v pouhý úkol přísného mstitele. Otec má býti dětem zástupcem vyšší spravedlnosti… nikdy nestávaje se tyranem.“

Zase plyne čas. Zaměstnaní muži mají ročně dva týdny dovolené. Pracovní dny se mnohde protahují do večera. Na děti není v jejich rozvrhu dne mnoho času. Typický a oblíbený „letní byt“ střední i vyšší střední třídy znamenal: „Děti s matkou tráví prázdniny na venkově, otec přijíždí jen na neděli.“

Je tu krize třicátých let. Těžko imponovat dětem coby „přednosta domácnosti“, pokud domů nosíte jen tzv. žebračenku, tedy poukázku na chleba. Sociologické studie ukazují i soukromou genderovou tvář nezaměstnanosti. Zatrpklost, rezignace, alkohol, „útěky“ z rodiny za stejně postiženými kamarády. Krize sice časem končí, ale…

Zbytečná mobilizace a následná kapitulace podmíněná mnichovskou dohodou prý zlomila páteř takřka celého národa. Mužům, od pradávna bojovníkům, zřejmě víc než ženám. Těžko odhadnout, jak v roce 1942 doma imponoval český dělník přinášející krabičku olejovek. Obdržel ji spolu s několika cigaretami jako prémii za pracovní úsilí na mimořádných směnách zbrojovek. Nenechte se mýlit poválečnou stylizací o síle sabotáží vedených komunisty. Pravda je složitější. Wermacht dostával nově vyrobených českých zbraní dlouhodobě méně, než požadoval. Ne díky Julku Fučíkovi, tím méně Klementu Gottwaldovi. Překvapivě za to mohla Waffen-SS. Pro vynikající kvalitu dávali zbrojíři preferovaných jednotek přednost výzbroji vyrobené v Protektorátu. Na ostatní vojáky pak dost nezbylo. V souvislosti se symbolickou frakturou páteře lze namítat „jak komu a jak kdy“. Průměrný „protektorátní“ árijský otec patřil mezi ohrožené skupiny. Od zmíněného mu asi nepomohl eventuální odpočinek v rámci „rekreační akce“ slavnostně zahájené Reinhardem Heydrichem a posléze masivně podporované nadací nesoucí jeho jméno…

Skutečnost, že se zmiňuji jen o otcích, není náhodná. Ženy, více zaměřené na děti, rodinu, domácnost, mívají přece jen především „jiné starosti“. Ostatně dívky ročníku 1921 se mohly vyhnout plošnému totálnímu nasazení vrstevníků sňatkem a těhotenstvím.

Přichází období po druhé světové válce. Ženy si v těch časech ověřily, co všechno dokáží. Dvouletka a zvláště první pětiletky je lákají do zaměstnání. „Práce není více hanbou a přítěží jako dříve…“ dí básník. Rozumí se ovšem práce všude jinde než v domácnosti.

Konec čtyřicátých let přináší sice na první pohled nenápadnou, ale velmi podstatnou změnu. Otec přestává být soudem zvýhodněn, pokud si přeje pečovat o své dítě po rozvodu. Potenciální nepřízeň soudu může sice zvrátit, hraje-li úspěšně s kartou „lepších podmínek pro výchovu nového, socialistického člověka“. To ovšem není tak jednoduché a zdaleka ne každý na to má žaludek. Kdo ví, jak tento vývoj ovlivnila postupná feminizace justice.

Absurdní úvahy o blahodárnosti kolektivní výchovy se v těch časech snoubí s již léta působící „ideologií nemazlení“. Vzít dítě do své postele je i mezi ateisty hřích. Otec, který chce něco učinit pro svého potomka, půjde „více a ještě radostněji“ na brigádu. Tím zlepší svůj posudek. Jednou to snad dítěti umožní studium. Vůbec nejlepší ovšem je, odjede-li co nejdál z rodiny. Například minimálně na rok pracovat v dolech. Oblíbené jsou i stavby mládeže. „My stavíme stavbu, stavba staví nás!“ Proč si dělat starost, kdo pomůže batolatům v pokusech postavit se.

Ideové působení se dělo různými formami. „Pavlík Morozov“, který udal tátu a dědečka, byl literárním hrdinou doby.

Nezletilý Tomáš Frejka píše prezidentu republiky: „… žádám pro svého otce nejtěžší trest, trest smrti. Vidím teprve teď, že tento tvor, jehož nejde nazvat člověkem, protože v sobě neměl ani kouska citu a lidské důstojnosti, byl mým největším a nejzavilejším nepřítelem… Žádám, aby tento dopis byl předložen mému otci a případně také, abych mu to mohl sám říci…“

Příjemcem informace od syna byl Ludvík Frejka, ekonomický poradce Edvarda Beneše, který se zamotal do procesu Slánského asi proto, že to byl uvážlivý ekonom, ke všemu židovského původu, a nikoliv přikyvující politik.

Pamětníci se shodují, jak to byl muž slušný, ušlechtilý, milující svou rodinu. Na případu lze také ilustrovat možný dopad extrémně silného traumatu zavržení otce. Tomáš se v šedesátých letech oběsil. Otec byl tehdy již rehabilitován.

Studentské revolty roku 1968 u nás, na rozdíl od Západu, na prestiž otcovství velký vliv neměly. Obdobně dopadli ti, kdo na rozdíl od pokolení otců hodlali poněkud zkouření dělat „lásku, ne válku“. Opakovaně jsem se ale na počátku sedmdesátých let setkal s adolescenty znechucenými nadměrnou „normalizací“ tátů. Jen jednou šlo o maminku.

Než si potomci zvykli, vadívalo to jak synům, tak dcerám.

Pokud ale ve velké většině platil v úvodu citovaným autorem opěvovaný stav: „Staří učili mladé, jaký je svět a život v něm. Když to mladá generace zvládla, nastal její čas…“, pak nevím, nevím. Napadá mne jiný citát a to z díla sovětských autorů Ilji Ilfa a Jevgenije Petrova: „Pohovka byla tak brčálově zelená, že bylo jasné – možné je všechno.“

Malé psychologicko-historické extempore:

Bezpráví (a další generace) rodiny

Čtyřicátá a padesátá léta minulého století nejsou příliš vzdálená historie. Naopak, ve vzpomínkách starších členů většiny rodin jsou stále živá. Tohle období bylo bohaté na perzekuci českých občanů. Letmý pohled do statistik namátkou uvádí, že na začátku protektorátu spadalo pod rasovou definici židovství 118 310 občanů Čech a Moravy. Válku z nich nepřežilo 77 297 lidí, tedy zhruba dvě třetiny celkového počtu. Pět tisíc občanů ČR se stalo obětí heydrichiády. Předtím i potom byly tisíce odsouzených německými soudy.

Počet popravených z politických důvodů v padesátých letech bývá uváděn, s ohledem na složitost hodnocení jejich činů, mezi 248–262 odsouzenci. Soudy vynesly stovky trestů doživotí, tisíce odsouzení na dvacet až pětadvacet let, desetitisíce trestů pod touto hranicí. V táborech nucených prací v letech 1948–1954 byli lidé věznění bez soudního rozsudku. Stačilo rozhodnutí národního výboru. Při amnestii bylo v roce 1960 sice propuštěno 5601 politických vězňů a v roce 1962 obdobně propustili 2520 uvězněných, ve vězení ale zůstalo dalších 2985 odsouzených za srovnatelné činy. Ti si své tresty, obvykle v rozsahu 10–15 let odnětí svobody, vesměs odseděli. Poslední z nich byli propuštěni v roce 1968. S výjimkou perzekucí podle norimberských zákonů byli prvoplánově postiženi výrazně častěji muži (včetně zahraničních vojáků 2. světové války) než jejich ženy. Paměti žen vydané knižně (například Josefa Slánská, Heda Margoliová) ukazují mimořádnou odolnost a plasticitu v jednání matek ochraňujících v hrozných podmínkách své děti. Muži byli mimo: „seděli“ (to ovšem v relativně lepším případě), nebo byli mrtví.

V sedmdesátých letech jsem zaznamenal osobní vzpomínky svého dobrého známého, dnes již zesnulého JUDr. Dušana Slávika. Tento muž byl v rozmezí necelých deseti let dvakrát odsouzen k smrti. Poprvé v době Slovenského štátu. To komandem SS, v čase slovenského povstání. Uprchl zázračnou shodou okolností.

Podruhé již v ČSR – v době politických procesů padesátých let. Okrajově, leč významně se v jeho vzpomínkách projevují „otcovská traumata“, a to jak v „pasivní“, tak i v „aktivní“ podobě. První na něj dopadaly v roli syna. Druhé působily na jeho syna, tudíž zpětně i na tátu.

Otec jmenovaného JUDr. Juraj Slávik (nar. 1890) byl poslanec parlamentu, vládním komisařem jižního Slovenska v době bojů s Maďary na počátku ČSR. Potom župan ve Zvoleni, velkožupan v Košicích, ministr zemědělství, ministr vnitra, později diplomat, velvyslanec v USA. Onen „právník, politik a básník“ uměl žít po všech stránkách naplno. Míval hodně svých i veřejnoprávních starostí. Pro syna mu mnoho sil, a zřejmě ani bezprostředně projevovaného zájmu, nezbývalo. Ostatně „měl na to lidi“. V dobrých mladých časech to přivedlo synka ke zlaté mládeži. Leč zdravé jádro zůstalo na svém místě a vyčkávalo.

Pocit velké osamělosti a racionálně korigovaných a potlačovaných výčitek se objevil až v horších, „luďáckých“ časech. Táta byl totiž emigrantem v USA a syn byl doma „na vše sám“. Zapojil se do odboje.

Říká se, že „koho nepověsí jednou, ten nebude pověšen ani po druhé“. Hrdelní trest za komunistů byl s ohledem na zásluhy v SNP změněn na doživotí. V Ilavě, na Mírově, na Borech a ve Valdicích strávil odsouzenec více než desetiletí. Pak se vrátil domů. Když ho spatřil jeho syn, usedavě se rozplakal. Neznal ho, narodil se v době, kdy táta již byl ve vězení. Měl strach z toho divného, vyhublého muže.

Hledání vzájemných cest generací k sobě bylo (přinejmenším z pohledu otce) dlouhodobě bolestné, občas i kruté.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy O otcovské roli.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.