Titul

Lubomír Štrougal

Ještě pár

odpovědí

NAKLADATELSTVÍ EPOCHA

PRAŽSKÁ VYDAVATELSKÁ SPOLEČNOST

Copyright

Copyright © Lubomír Štrougal, Zdeněk Jirků, 2011

Photos © Lubomír Štrougal, Zdeněk Jirků, 2011

Cover and layout © Studio Sunny, 2011

Czech Edition © Nakladatelství Epocha, Praha 2011

Pražská vydavatelská společnost, Praha 2011

ISBN 978-80-7425-116-0 (Nakladatelství Epocha)

ISBN 978-80-7250-573-9 (Pražská vydavatelská společnost)

Obsah

Titul

Copyright

Obsah

Poznámka editora

Úvodem

O československé cestě k novému společenskému řádu

O letech na ministerstvu vnitra

Zastavení první: Vzpomíná Ladislav Gerle

O reformách možných i nemožných

Ještě jednou o Gustávu Husákovi

Zastavení druhé: Vzpomíná František Langer

O Radě vzájemné hospodářské pomoci

O lidech, tehdy velmi známých

Zastavení třetí: Vzpomíná Vlastimil Ehrenberger

Proč jsme „neuměli“ vnitřní trh a kdo ho nechtěl

Zastavení čtvrté: Vzpomíná Miroslav Toman

O rozpadu Československa a jeho souvislostech

Zastavení páté: Vzpomíná František Čuba

Rok 1989 – předání moci opozici

O nadějných šancích a reálných prohrách

Obrazová příloha

Tiráž

Nakladatelství Epocha nabízí

Poznámka editora

Když na podzim 2009 vyšla kniha L. Štrougala Paměti a úvahy, čekal autor i nakladatelství nejednoznačný ohlas. Už sama autorova osobnost byla a je předmětem mnoha historických a publicistických úvah, jejichž motivy jsou vedeny ne vždy jen snahou o nalezení objektivního pohledu na historii naší země v druhé polovině 20. století. Tím spíše, že přes otevřený přístup k rozsáhlým archivním fondům se téměř nikdo nepokouší o hlubší a zasvěcenější pohled na osoby a osobnosti té doby.

Kniha přinesla obrovský čtenářský úspěch, a dokonce v některých týdnech vedla tabulky knihkupců.

Ovšem každá radost má dvě stránky, záhy se v nakladatelství začaly scházet dopisy a e-maily se čtenářskými otázkami. Proč autor vynechal toto? Proč tam není nic o člověku X a Y? Postupně a spolu s autorem jsme nemohli dojít k jinému závěru, než se pokusit na hlasy čtenářů odpovědět. Tentokrát přímo s jejich otázkami v ruce a s diktafonem. Dlouho jsme společně hledali co nejotevřenější i nejpřesnější formulace. Během našich setkání vznikl nápad zařadit do nové knihy i několik vzpomínek bývalých členů vlády, abychom obraz „Štrougalovy éry“ přece jenom doplnili i z trochu jiných úhlů pohledu.

Nyní máte, vážený čtenáři nebo vážená čtenářko, před sebou další stránky s názory bývalého předsedy vlády ČSSR a člena předsednictva ÚV KSČ. On sám si vymínil, že potřetí se do takové práce už pouštět nebude. Přesto nám slíbil, že na případné otázky odpoví přímo tazatelům.

Zdeněk Jirků

Úvodem

Mnozí čtenáři mých Pamětí a úvah se ve svých dotazech mimo jiné znovu zajímali o práci vlády ČSSR i o činnost jednotlivých ministrů a dalších představitelů různých resortů. Pokouším se jim odpovědět.

Na pomoc jsem si přizval některé bývalé kolegy. Se svými pohledy na práci vlády přispěli ing. Ladislav Gerle, CSc., ing. František Langer, CSc., ing. Vlastimil Ehrenberger. DrSc., doc. Ing. František Čuba, CSc. a ing Miroslav Toman, CSc. Bohužel se nepodařilo dokončit poutavé vyprávění prof. JUDr. Petra Colotky, CSc., kterému se vrátila velmi těžká nemoc.

Na jejich textech jsme nic neměnili a musím uznat, že jsem s uspokojením pročítal jejich vyjádření především proto, že jsem si znovu připomněl profesionalitu a velký rozhled svých bývalých spolupracovníků. A nejen těch, jejichž slova budete číst v této knize.

Dotazy čtenářů byly často dost ostré. I proto jsem o upřesnění některých skutečností musel požádat ing. Františka Nevařila. Také jemu děkuji za pomoc.

Děkuji opravdu všem, s nimiž jsem měl čest jako předseda vlády ČSSR spolupracovat a které pochopitelně nemohu uvést jmenovitě.

Lubomír Štrougal

Praha – Horní Polubný

Září 2011

O československé cestě k novému společenskému řádu

Pane doktore, ve své vzpomínkové knížce píšete o „československé cestě k novému společenskému řádu“. Jak podle Vás tato myšlenka vznikla?

Podle mých znalostí se postupně zrodila v emigraci. Jak v Londýně, tak i v Moskvě, tedy v obou centrech se vedly velké diskuse o politickém uspořádání Československa po válce. Bylo totiž jasné, že k pádu první republiky došlo i proto, že tehdejší systém nefungoval dobře a Mnichov ho dokázal úplně rozvrátit. Neřešené a pod násilným tlakem nacistického Německa už neřešitelné národnostní problémy, rozsáhlá nezaměstnanost, asociální politika vlád, politická labilita a všemi opuštěný prezident republiky, to opravdu nebyl vhodný návod, natož pak vzor k opakování.

V Košickém vládním programu byla proto jako základní strategie stanovena politická koncepce se systémem parlamentní demokracie, ale při existenci jen čtyř samostatných politických stran, volební systém poměrného zastoupení a ustavení demokratické vlády jmenované prezidentem republiky a disponující důvěrou parlamentní většiny.

Tedy už vlastně za války se rodila poměrně přesná představa o nové republice. Přitom bylo jasné, že mechanický návrat k první republice není možný.

Dobrá, ale dnes se z mnoha pramenů uvádí, že od KSČ to byla jen taktika, pokus postupně ovládnout stát a stejně nastolit sovětský model.

Tento systém se zásadně odlišoval od poměrů v Sovětském svazu. A nesměřoval k nim, to jsou až pozdější interpretace. Podobné snahy o – dnes bychom řekli – „netotalitní upořádání“ se projevovaly i v dalších nově utvářených lidově demokratických státech. Snaha o specifické poválečné řešení poměrů ve státech střední a východní Evropy dokazovala, že dochází k oprávněnému zvýraznění a respektování národních specifik a zvláštností jako východisek pro úspěšnou, složitou a dlouhodobou výstavbu nové společnosti. To bylo v této době principiální poznání, které nalezlo svůj výraz v poválečných koncepcích, někdy jen v úvahách, jak uspořádat život v jednotlivých státech střední a východní Evropy.

Tady vidím první výrazné pokusy o formování primárních principů koncepce tzv. třetí cesty. Myslím – a není to přehnané –, že v té době, v onom poválečném, tvůrčím hledání bylo naprosto zásadní, že ani model sovětský, ani stávající kapitalismus, proměněný válkou, nebyly hlavním ideálem společností v této části Evropy.

A proč ne? Oba systémy přece společně zvítězily v největší válce dějin. Jejich síla byla nesporná…

Ale byla tu také paměť. Krize 30. let, Mnichov a další faktory způsobily, že evropská socialistická inteligence, ale i vedení mnoha komunistických a socialistických stran stály před zásadní otázkou – jak spojit demokracii se sociálním pokrokem? A nezahubit ani jedno z této dvojice? Hledalo se jiné strategické východisko. Nelze pochybovat, že základem všech úvah bylo přibližovat se výkonné, sociálně spravedlivé, kulturně vyspělé společnosti, ve specifických národních, demokratických podmínkách, při respektování všech rozsáhlých, potřebných mezinárodních vazeb v rodícím se společenství lidově demokratických států a Sovětského svazu.

Existovala tedy víra v „demokratizaci“ Stalinova systému? Víme, že prezident Beneš takto uvažoval, ale další?

Přečtěme si znovu vystoupení Gottwalda a mnoha představitelů KSČ. Podívejme se na diplomatické dokumenty o jednáních v Moskvě i v Londýně. O úplné sovětizaci Československa nepřemýšlel – snad kromě politických dobrodruhů – nikdo.

A Stalin?

Z toho, co dnes vím, jasně vyplývá, že se bál obnovení předválečných poměrů v Evropě; zkušenost byla pro SSSR strašná. Chtěl být obklopen spřátelenými státy. Ale v té době to nepojímal ideologicky. On vůbec používal ideologii jen jako záminku. Ve skutečnosti mu šlo o čistě mocenské zájmy.

Takže tu máme Košický vládní program, myšlenku třetí cesty, nové politické uspořádání a společnost plnou nadějí… Dnešní historik ale řekne, že už jakákoli myšlenka na specifické uspořádání byla mylná. Svět směřoval ke studené válce.

Pojem „železná opona“ přinesl až Churchill a byl v té době chápán spíše jako literární metafora. Kdo by tehdy věřil, že začne nové zbrojení, nová konfrontace? V Československu v následujícím období – v letech 1946 a 1947 – všechno v rámci stanoveného programu v zásadě úspěšně probíhalo. V roce 1946 se uskutečnily parlamentní volby, kde socialistické strany získaly výraznou většinu. Byla schválena demokratická ústava.

Jenomže Gottwald postupně mění svou politiku, vede KSČ k prosazení politického monopolu. Dnes se zdá, že sovětský tlak byl silný, ale i mezinárodní vývoj proměňoval Churchillovu literární metaforu v tvrdou realitu.

V knize Paměti a úvahy jsem se pokusil popsat, za jakých okolností a z jakého podnětu došlo k rozhodnutí Informbyra, že koncepce specifických cest k socialismu je nepřijatelná a zavrženíhodná. Její zastánci byli obviněni ze zrady socialistických idejí.

Proč na přelomu let 1947–1948 došlo k zásadní změně původně vyhlášené a do života úspěšně uváděné politické strategie a taktiky a demokratického vývoje společnosti? Na to existuje jediná odpověď. Nejen my v Československu, ale i stranická a státní vedení v lidově demokratických státech, všichni byli pod silným tlakem stalinského moskevského vedení přinuceni opustit zvolenou cestu. To, že nezákonné politické procesy v závěru 40. a v první polovině 50. let byly organizovány z podnětu, pod nátlakem a za aktivní účasti sovětských bezpečnostních orgánů, je dnes nesporně prokázáno. To, že volební systém čtyř samostatných politických stran podle prohlášení Informbyra o zásadním odmítnutí koncepce specifických cest k socialismu je třeba opustit a přejít na jednotnou kandidátku Národní fronty – tedy monopolní postavení vedoucí KSČ, je rovněž zdokumentováno. Na první pohled to vše vyznívá populisticky – my nic, to Moskva – ale tuto historickou pravdu je třeba bez dalšího zpochybňování přiznat. Je možné z řady důvodů obvinit tehdejší státní a stranické vedení ze zbabělosti, ze zrady vyhlášených, národy přijatých ideálů, ale nelze zároveň nepřiznat, že ústup od československé demokratické cesty k nové společnosti nebyl jejich svobodným rozhodnutím.

Zkrátka, vedoucí politické garnitury ve všech lidově demokratických státech od svých původních koncepcí pod tímto brutálním nátlakem ustoupily – jen jugoslávský Tito svůj národní program neopustil. I když – ani on se nevyhnul jistým formám diktatury. Ale to je jiný příběh.

Někteří čtenáři Vaší knihy si všimli, že toto téma je pro Vás skoro zásadní. Jako by překrývalo všechno ostatní a mělo vysvětlit celý vývoj až do roku 1989. A připadá jim to zvláštní.

Vím, proč vznikají takové pocity. Zásadní koncepce demokratického uspořádání státu a společnosti, respektující specifické historické podmínky zde žijících národů a národností, vyhlášená v Košickém vládním programu, je totiž v naprosté většině historických publikací úplně opomíjena. Prostě pro mnohé pisatele, bohužel i historiky, jako by neexistovala. Důsledek je ovšem závažný. Veřejnosti není předložena pravdivá koncepce poválečného uspořádání Československa. Množství historických statí o naší zemi po roce 1945 bohužel začíná únorem 1948 – a to často s nepravdivým výkladem. Celá poválečná politická historie je pak falešně předkládána našim občanům a vůbec světu.

Je sice pravda, že přístup k historickým materiálům z období, kdy se hlavně v moskevském vedení komunistické emigrace vedly zvláště v letech 1943–1945 diskuse o poválečném uspořádání naší republiky, je z nejrůznějších důvodů obtížný. Často ještě téměř nemožný. Chybí dokonce reálná představa, zda vůbec materiály tohoto druhu existují. Ale všechny tyto pochybnosti nemohou vůbec osvětlit, proč se historické publikace vůbec nezmiňují o koncepci československé cesty k nové společnosti a o tom, co bylo vedením státu nejen vyhlášeno, ale i první tři poválečné roky uskutečňováno.

Navíc se namísto seriózního výkladu uchylují k prohlášením, že vše, co bylo v letech 1945–1947 deklarováno a uváděno v život, byl jen podvod a klamání českého a slovenského voliče. Základní záměr, strategická úvaha o tom, jak mělo vypadat poválečné Československo, má být zapomenut. Volební úspěch KSČ v roce 1946 je vydáván za historický omyl, Únor 1948 za protiústavní puč, kdy komunisté takzvaně ukázali svou pravou tvář. A následují statě o komunistické totalitě a normalizaci. Ve vydaných Pamětech a úvahách jsem se snažil pravdivě vylíčit historii KSČ a Československa od května 1945 do listopadu 1989 – sebekriticky uznat chyby v taktice i strategii strany a státu. Takže právě proto chci hledat souvislosti a souhlasím, že tehdejší obrat od naší specifické cesty k socialismu má přímou souvislost s listopadem 1989.

Tedy jistá slabost Gottwaldova vedení končí po čtyřiceti letech zásadní politickou porážkou?

Ano i ne. Kolik takových situací nedobrovolného podrobení cizímu nátlaku historie zaznamenává. Přesto každý český a slovenský občan má právo cítit politování, že i naši zemi postihla takováto historická a katastrofická nehoda.

A nemohla se tato nehoda napravit v dalších letech?

Omezit se jen na to, že celkový vývoj vyústil zákonitě v politickou porážku v listopadu 1989, by bylo nepřesvědčivé. Připomeňme si současnou politickou, ekonomickou a sociální krizi. Historická souvislost navazujících událostí je evidentní – opuštění československé cesty v letech 1947–1948, výrazné politické vzepětí let šedesátých potlačené cizí okupací, následující nedůstojné předání moci neprůhledné, programově totálně nepřipravené opozici v závěru roku 1989, až po krizové období let v závěru prvního desetiletí 21. století. Minulost – přítomnost, vzájemné souvislosti známe – jen budoucnost je diskutabilní, vyjádřená mnoha alternativami – přesně nepoznaná, tedy neznámá.

Takže si zkusme ono historické kdyby…

Jen jeden – pravděpodobný – odhad si dovolím vyjádřit. Mnohého, co po Únoru 1948 následovalo, bychom se patrně vyvarovali. To, co následovalo zvláště v letech 1949–1955, pokud se týká rozsahu znárodnění, rušení drobného privátního podnikání, nezákonností v politických procesech a potlačení demokratického uspořádání ve společnosti, bylo právě důsledkem útěku – vynuceného násilím – od původně stanovené československé demokratické cesty k nové společnosti.

Dostávám dotazy, zda by naše cesta měla vůbec naději na úspěch? Při obrovském mocenském i ekonomickém vlivu Sovětského svazu na našich hranicích?

Připojuji se k takové otázce…

Je složité najít jednoznačnou odpověď. Ale snad, možná by uplatnění koncepce národních specifik při vytváření nové společnosti v lidově demokratických státech mohlo mít vliv na samotné uspořádání vnitřních poměrů v Sovětském svazu. I tam přece existovala v poststalinském období – zvláště za Nikity Chruščova – diskuse o reformních změnách. Je pravdou, že moskevské vedení návrat ke koncepci demokratické cesty k socialismu z roku 1945 potlačilo v roce 1968 vojenskou silou. Ale už za několik let vedoucí činitelé KSSS tolerovali po rozsáhlých politických protestech faktický konec monopolu jedné strany v Polsku. Tehdy již nepřicházel v úvahu vojenský zásah k potlačení postupných změn v uspořádání polské společnosti.

Je historickou pravdou, že velká část KSČ a československá společnost našla v roce 1968 vnitřní sílu a projevila vůli, schopnost vrátit se na cestu demokratické a ekonomické prosperity. Bohužel vojenská okupace a důsledky s tím nerozlučně spojené všechno zmařily. Tak skončil zatím poslední pokus o československou cestu k sociálně spravedlivé společnosti. Pětačtyřicet let snah opravdu končí v závěru roku 1989 neúspěchem.

O letech na ministerstvu vnitra

Nejeden dotaz čtenářů směřoval i k choulostivému tématu – k Vašemu působení na ministerstvu vnitra. A zajímá je především, jakou cítíte odpovědnost za tehdejší praktiky Sboru národní bezpečnosti, především jeho utajených složek.

Když jsem byl v červnu 1961 jmenován ministrem vnitra ČSSR a seznámil se s celkovým postavením tohoto rozsáhlého resortu, uvědomil jsem si neracionální rozdělení pravomocí v rámci celé vládní exekutivy. Ministr vnitra – nadneseně řečeno – mohl rozhodnout v rámci výkonné moci téměř o všem podstatném. Celý bezpečnostní aparát, Veřejná bezpečnost, tajné služby – rozvědka, kontrarozvědka, vojska pohraniční stráže, civilní obrana včetně vojenských oddílů civilní obrany, vězeňství, inspekce ministra vnitra, vyšetřování v celém rozsahu, tiskový dohled, práce krajských národních výborů – toto vše bylo ministrovi vnitra podřízeno. Snad jen prezident republiky, a tedy i předseda rady obrany státu mu byl při rozhodování problémů spojených s bezpečností státu nadřazen. Zatím pomíjím klíčovou úlohu politbyra KSČ. V rámci československé vlády byl ministr vnitra vybaven neobvykle rozsáhlými pravomocemi, byl ve výjimečném postavení. Tuto mimořádně nebývalou koncentraci výkonné moci v rukou jediného člena vlády bylo třeba zásadně změnit. To bylo jasné na první pohled.

Vlastně jeho postavení spíše odpovídalo jedné z nejvyšších politických pozic, jak se to v některých socialistických státech formalizovalo – ministr vnitra byl členem politbyra vládnoucí strany.

Dostal jste tento úkol – změnit pozici vnitra a jeho ministra – už při svém jmenování?

Při nástupu do funkce ministra vnitra se mi nedostalo jakéhokoli programového zadání, doporučení ani od prezidenta A. Novotného, ani od předsedy vlády V. Širokého. Když jsem v září 1961 vyložil prezidentovi celkovou představu o úloze a pravomocích ministerstva vnitra, nesetkal jsem se sice se zásadními námitkami, ale s jakýmsi překvapením, s čím že to nový ministr přichází. V následujících týdnech se však už základní záměr nezpochybňoval. Jednalo se jen o tom, jak a kdy tyto změny provést.

Tak v průběhu let 1961–65, kdy jsem působil na ministerstvu, byla vyčleněna z resortu vnitra problematika vězeňství – odpovědnost převzal ministr spravedlnosti, Vojska pohraniční stráže a vojenská kontrarozvědka přešla do působnosti ministerstva obrany. Po roce 1965 pak tiskový dohled a koordinaci práce národních výborů převzal Úřad předsednictva vlády.

V té reorganizační agendě jsem navrhoval ještě vyčlenit z ministerstva inspekci ministra vnitra, úřad nadaný rozsáhlou pravomocí včetně vyšetřování. Doporučoval jsem přeřadit inspekci do pravomoci generálního prokurátora – a zásadně tak přerušit, odbourat ty téměř historicky založené vazby inspekce k ministerstvu vnitra jako celku a k veškerým bezpečnostním útvarům zvláště. Bohužel, návrh jsem neprosadil a tento nežádoucí stav přetrvává dodnes.

To bezesporu ovlivňuje nepříznivě objektivitu inspektorů při prošetřování velmi závažných trestně právních kauz ve státě. Dovedu osobně pochopit, proč se policejní složky a tajné služby snaží mít inspektory lidově řečeno „nablízko“. Ale jako ústavní činitel jsem měl povinnost tu škodlivou vazbu, provázanost dvou – z povahy práce kontroverzních – úřadů zásadně přerušit. Nepovedlo se to v letech šedesátých – nedaří to se ani ve chvíli, kdy o tom spolu hovoříme.

A proč? Vliv vnitra stále přesahoval jeho zákonný prostor a uplatňoval se přímo ve vedení KSČ?

Vedoucí mého sekretariátu dr. Komárek, nevlastní bratr Valtra Komárka, mě upřímně upozornil, že ten, kdo „vyprodává“ pravomoci ministerstva, oslabuje jeho postavení v rámci státních orgánů, takového ministra jeho podřízení nepřijímají s nadšením. „Naopak,“ připojil nezapomenutelný plukovník Komárek, „takhle si moc sympatií nevysloužíte.“ A nevysloužil jsem si. Právě jakási nedotknutelnost vnitra patřila ke konstantám tehdejšího politického uspořádání a mnozí veřejnosti neznámí důstojníci měli na ústředním výboru každé dveře kdykoli otevřené.

V prvních dnech a týdnech jsem se zkrátka seznamoval s prací jednotlivých součástí a jejich představiteli. Klíčová byla moje úvaha o celé oblasti vyšetřování, které bylo dosud soustředěno v jednotlivých součástech SNB. Na Právnické fakultě jsme se učili, že v různých zemích, zvláště evropských, existují různé systémy uspořádání vyšetřovací agendy. Poněvadž jsem byl zřejmě příliš ovlivněn pročítáním rozsáhlých materiálů z nezákonných procesů, zvláště z první poloviny 50. let, prosazoval jsem, aby celou oblast vyšetřování převzala prokuratura či dokonce nově zřízená instituce vyšetřujících soudců. S tímto nápadem ale nikdo z partnerů – zejména generální prokurátor dr. Josef Bartuška a ministr spravedlnosti dr. Václav Škoda – nesouhlasil. Na vnitru se pak vyprávělo, že ministr – onen studentík z fakulty, jak mě někteří ministerští matadoři po mém příchodu nazývali – se asi zbláznil. Agenda vyšetřování zůstala organizačně v původní podobě. Ale výrazně se posílil všeobecný dozor prokuratury nad touto činností Bezpečnosti. Zkušenosti ukázaly, že to bylo optimální řešení.

Jak ovlivnila práci vnitra rozsáhlá amnestie prezidenta A. Novotného z roku 1960?

V polovině roku 1961 vstoupila opatření, která vyplývala z uvedeného prezidentského výnosu, do poslední fáze. Byla to nejrozsáhlejší amnestie v období let 1945–1989. Novotný při tvorbě tohoto významného rozhodnutí sám inicioval některá opatření k nápravě řady nezákonných nebo nepřiměřeně přísných soudních a správních rozhodnutí. A veřejnost to, myslím, velmi pozitivně ocenila. Prezident i vláda totiž jasně vyjádřili jednoznačné stanovisko: likvidovat především důsledky nezákonností z první poloviny 50. let a vůbec nastolit přísné dodržování práva v celé společnosti. Zaznamenal jsem četná osobní stanoviska prezidenta, kdy zdůrazňoval význam tohoto dokumentu jako důkazu nápravy protiprávních postupů. Byl jsem svědkem, kdy prezident – myslím, že to bylo při nějakém shromáždění nebo recepci na Hradě – debatoval se skupinou družstevníků, kteří se kriticky vyjadřovali k zemědělské politice strany a vlády. Byly to známé a oprávněné námitky k podhodnoceným výkupním cenám hlavních zemědělských produktů. To prezident úplně odmítnout nemohl, ale o to víc se snažil vysvětlovat, co všechno strana pro zemědělství udělala. Mimo jiné uvedl, že prezidentský dekret o amnestii prohlásil všechny protiprávní činy, ke kterým došlo zvláště v 50. letech při zakládání JZD, za amnestované. Amnestie tedy vytvořila prostor pro odstranění všech křivd. To kolektiv diskutérů sice ocenil, ale úpravu výkupních cen jim A. Novotný neslíbil.

Vraťme se ale zpátky na Letnou, do Vašich prvních dnů na ministerstvu.

Samozřejmě jsem nejvíc energie věnoval tomu, abych se podrobně seznámil s činností jednotlivých součástí vnitra a jejich představitelů. Zajímala mne především Veřejná bezpečnost. Byla nejpočetnější složkou československého bezpečnostního aparátu. Cílevědomě budovaná po II. světové válce byla racionálně organizovaná a výkonná. Pro roce 1945 tvořili její základ příslušníci policie a četnictva, kteří se nezkompromitovali s nacisty. Ještě v 60. letech jsem se setkával s mnohými předválečnými zkušenými kriminalisty, kteří byli dobrými učiteli nových mladých členů sboru.

Počet příslušníků Veřejné bezpečnosti v celém Československu nedosahoval v 60. letech dnešního počtu policistů České republiky. A připočítám-li k tomu členy Státní bezpečnosti, byl o několik tisíc nižší, než činí dnešní stav policie, BIS, rozvědky, všech městských policií dohromady. Nemluvě už o počtech soukromých a podnikových ochranek.

Směřujete tímto srovnáváním k nějaké aktuální úvaze?

Jistě. Minulý režim označují za policejní stát. Ale jak se dnešní počty projevují v bezpečnostní situaci? Výsledky jsou tristní. Sbor národní bezpečnosti byl za minulého režimu daleko efektivnější, úspornější a mnohem lépe ochraňoval životy a majetky občanů. Argument, že dnešní zločin je mnohem rafinovanější a používá nejmodernější techniku, neobstojí. Stejné možnosti má i policie. Za bývalého režimu bylo výjimkou, když se nepodařilo vraždy objasnit na 100 %. V posledních dvaceti letech jde o 80–85 %. Tím nesnižuji těžkou práci dnešních kriminalistů, spíš mě napadá, jaké podmínky k práci mají.

Celkový počet trestných činů je dnes objasněn tak asi ze 40 %. Dříve to byly nejméně dvě třetiny. A nejmenší objasněnost má dnes majetková trestná činnost, sotva 18 %. Takže se u nás krade a loupí většinou beztrestně. A velké, stamilionové kauzy zůstávají bez trestu. Jak už jsem uvedl, máme bezpečnostního aparátu nesrovnatelně více, ale kriminalita vzrostla až třiapůlkrát a objasněnost trestných činů klesla nejméně o třetinu. Růst reálných majetkových škod si netroufám ani odhadnout, proti minulosti jde o násobky. A jak se cítí prostý občan kráčející noční ulicí, víme všichni.

Ještě jedna poznámka: v 60. letech jsem se u Veřejné bezpečnosti naprosto nesetkal s korupcí. A že by podvody a podplácení mohly být propojeny na prokurátory nebo dokonce soudce, což je dnes už všední stav, to nás tehdy ani nenapadlo.

Pojďme tedy pootevřít tehdejší tajné komnaty…

Nejsložitější, pro mě neznámou oblastí práce na ministerstvu vnitra byly tajné služby vytvořené z členitých útvarů československé rozvědky a kontrarozvědky. Za rozvědku byl dle zvyklostí odpovědný přímo ministr, za kontrarozvědné útvary odpovídali jeho náměstci. Studiem různých statutů, téměř nic neříkajících stručných vládních výnosů či rozkazů v minulosti vydaných bývalými ministry vnitra jsem své znalosti o problematice tajných služeb příliš nerozšířil. Pro mě bylo naléhavé osvojit si základní kritéria, podle kterých lze práci rozvědky zásadně hodnotit. Efektivní tajná zpravodajská služba je nepostradatelnou součástí výkonné moci ve státě. Poskytuje informace, které nelze získat v normálním mezistátním styku. A je dnes běžné i ve vztazích spřátelených států, že si navzájem ověřují – za použití tajných služeb –, jak partner reaguje na ten či onen vzájemně projednávaný problém.

Každý předseda vlády je občas vystaven takovým situacím. Někdy je vše možné odhadnout nebo dokonce konkrétně zjistit. Ale v každém případě je třeba s touto zavedenou praxí profesionálně dokonale vybavených rozvědných služeb počítat. A že se rozvědky snaží „udržovat“ tajné kontakty s těmi orgány, které jsou nadány vrcholnými pravomocemi, je všeobecně známo. Vláda k takovým orgánům pochopitelně patří.

Uchránit vrcholná tajná rozhodnutí, strategické údaje je dnes, vzhledem k existujícím technickým možnostem, velice obtížné, ale pořád možné. Vyžaduje to však stále se zvyšující náklady na příslušné služby. Nicméně rozhodující úlohu vždy hraje profesionálně připravený člověk, dokonale fungující organizace a bezchybná spolupráce jednotlivých útvarů celé rozvědné agentury.

Vždy jsem se snažil, aby mezi ministrem a náčelníky různých útvarů rozvědky panovala plná vzájemná důvěra. Když jsem zjistil, že jsem nepřesně informován či podváděn, kde dohodnuté není respektováno, když jsem byl záměrně vystaven dokonce falešným informacím, neváhal jsem přikročit k personální výměně. Ve všech oblastech bezpečnostních služeb je důležité kvalitní kádrové složení. A v rozvědce toto hledisko vystupuje zvláště do popředí. Musím přiznat, že právě v československé rozvědce, v této části tajných služeb, jsem se setkal s nejlepšími profesionály vůbec. V 60. a 70. letech nemalý počet vysokoškolských absolventů nacházel své umístění právě zde.

Podívejte se, hlavním úkolem, posláním každé rozvědky je získávat informace. V dnešním světě jsou nejcennější hodnotou vůbec. Údaje o strategických otázkách v politické a vojenské oblasti a zvláště vědecko-technické poznatky jsou už desítky let v popředí zájmů každé tajné služby. O tom se dnes ve světě otevřeně hovoří. Současně se každá služba snaží poznatky získat včas. K tomuto účelu jsou uvolňovány svým rozsahem dříve nemyslitelné finanční prostředky. Nejmodernější elektronika, komunikační prostředky jsou dnes přednostně soustředěny v rozvědných orgánech států.

Nedávno se objevily v tisku názory, že taková činnost za Vás i Vašich následovníků byla nezákonná a nemorální. Ale myslím, že k žádnému formálnímu obvinění nebo obžalobě nedošlo.

Ani dojít nemohlo. Analýza japonského ekonomického vzestupu v 60. letech obsahovala údaje, že technický rozvoj jejich průmyslu vycházel z více než tří čtvrtin z poznatků získaných zásluhou všech forem rozvědné činnosti. Na světových veletrzích jsme měli možnost vidět početné skupiny japonských návštěvníků, jak zleva zprava, zespodu i seshora fotografují vystavenou technickou novinku. To byla informace získaná legálně, ale to nejhodnotnější bylo získáno jiným, v dnešním světě téměř tolerovaným způsobem. Pravda, někdo s diplomatickým pasem – když je jeho držitel při tom přistižen, je ze země vykázán, někdo i zatčen – ale zítra je vyměněn za obdobného profesionála pocházejícího „z postižené země“.

Nikdo se s tím nechlubí, nikdo to nepřiznává, ale každá rozvědka v této oblasti projevuje cílenou aktivitu. A v tom případě zasluhuje pochvalu a ocenění. Vše probíhá v utajení, poněvadž to stále je takzvaně nelegální. Ale všichni to dělají. Vítězí šikovnější. Dosud to tak je. Globalizace vnese nesporně do této oblasti podstatné změny. Mezinárodní spolupráce ve vědě a technice zaznamená – až na ojedinělé výjimky, zejména mám na mysli vojenský průmysl – široký rozmach. Vědecko-technické rozvědky hned tak z tohoto světa nezmizí. Získané informace budou stále hodnotnější; mají-li dnes cenu zlata, zítra to budou nejdražší diamanty světa.

Ovšem politické orgány nové České republiky mnohokrát daly najevo, že se od těchto a podobných aktivit z minulosti zásadně distancují.

Po politickém převratu v letech 1989–90 došlo k mnoha neuváženým opatřením i v rámci tajných služeb. Rozvědka je útvar, který státní exekutiva v zájmu kvalitního a efektivního vládnutí nezbytně potřebuje. Vytvořit výkonné rozvědné útvary a týmy vyžaduje mnoho času, výběr talentovaných lidí a trpělivé učení specifických dovedností. Jen dokonalá jazyková průprava a detailní poznávání cizího prostředí trvá léta. Každý politický zvrat ve státě nějakým způsobem zasáhne tajné služby – včetně rozvědky. Ale optimální přístup ke změnám vyžaduje selekci, diferenciaci. Hazardovat s profesní, odbornou úrovní rozvědných agentů-důstojníků tak, že šmahem všechny propustím, je neodpovědné, státním zájmům neprospívající, trestuhodné. To, co se po roce 1989 v Československu odehrálo s existencí rozvědných služeb, je výsledkem primitivního uvažování a trestuhodným počinem. Popřevratové vlády propadly pocitu, že rozvědná činnost je pro republiku nepotřebná. To je opravdu novátorský příspěvek novodobé České republiky.

To, co se v poslední době v této zemi stalo – mám na mysli zveřejnění jmen příslušníků – důstojníků a spolupracovníků československé rozvědky –, je čin, který nemá ve světě obdoby. Nejen jména výkonných agentů, ale i jména spolupracovníků rozvědek jsou v civilizovaných státech přísně utajená. Za únik takové informace v USA, v Anglii, v Rusku vynášejí soudy vysoké tresty. V Česku oficiální místa naopak oceňují, že vše je zveřejněno. Lidé prý mají právo vše znát. Bylo by vhodné, kdyby se při onom svobodném rozmachu informací lidé také dozvěděli, kde a čí zásluhou zmizely ony miliardy, ba biliony v naší novodobé dvacetileté demokracii.

A nyní k palčivějšímu tématu – takzvané kontrarozvědce…

Po svém nástupu na ministerstvo jsem vedle řešení celkové struktury ministerstva poznal, že nejsložitější problémy je nutné řešit právě u kontrarozvědných orgánů. V rámci ministerstva vnitra byly ustaveny čtyři kontrarozvědné správy. Tři se zabývaly civilní oblastí, tou čtvrtou byla vojenská kontrarozvědka.

Na otázku, proč v rámci ministerstva vnitra existuje útvar vojenské kontrarozvědky, jsem nedostal od příslušných členů kolegia přesvědčivou odpověď. Vojska mně nepodléhala a Vojska pohraniční stráže podřízená ministru vnitra jsem byl rozhodnut převést pod ministerstvo národní obrany. Ministrem obrany byl můj dobrý známý, Jihočech, dokonce Budějovičan, armádní generál Bohumír Lomský, který s návrhem převzít do své pravomoci vojenskou kontrarozvědku – byť nepříliš rád – souhlasil. Bohumír miloval armádu, to byl jeho život, ale bez čeho by se v armádě klidně obešel, to byli politruci a vojenská kontrarozvědka. Věděl, jaký „milodar“ mu předávám. Posudky, které jsem si vyžádal od takzvaných nezávislých odborníků, vypovídaly, že poměry ve vojenské kontrarozvědce byly neutěšené.

Trochu přehnaně řečeno: běžný rozhovor nastupujícího brance s vojenským „kontrášem“ – jak se jim v hantýrce říkalo – skončil s tím, že aniž si to nový voják uvědomil, byl uveden do seznamu spolupracovníků. Seznam agentů kontrarozvědky byl tak nekonečný. Zkrátka, byl jsem opravdu rád, že se zbavuji alespoň jednoho velkého problému.

Letmý pohled na výsledky práce tří civilních kontrarozvědných správ přesvědčivě ukazoval, že útvary jsou přehnaně početné. Navrhl jsem takzvanou 3. správu zrušit a dvě zbývající při podstatné početní redukci spojit. Všichni mě – i ti, co se tvářili, že jsou jakoby mí přátelé – varovali. Jen prozíravý plukovník Komárek souhlasil s tím, že takové rozhodnutí schvaluje, ale co si s tím prý poté užiji, že mně nezávidí. A tak se také stalo. Návrh na rozsáhlou reorganizaci civilní kontrarozvědky jsem pochopitelně předložil Radě obrany státu. Předsedou tohoto ústavního orgánu byl prezident A. Novotný. Na schůzi Rady jsem po svém výkladu byl vystaven až neomaleným útokům vůči svým návrhům. Vypukla bez přehánění dokonalá vřava. Nikdy jsem ve vrcholných orgánech státu nic podobného nezažil. Počítaje i léta budoucí.

„Štrougal oslabuje bezpečnost ve státě, otvírá prostor nepřátelským živlům!“ – „Ministr vnitra postrádá revoluční bdělost!“ – „Kdyby byl tvůj táta naživu, ten by se podivil, jaké liberální názory má jeho syn!“ A další podobné hrozby padaly na mou hlavu. Bylo mi sedmatřicet let, z bývalého působení na ministerstvu zemědělství jsem byl dost otřískaný neustálou kritikou. Jednou nebylo maso, pak brambory, ale tentokrát to byla i na mě opravdu silná káva. A. Novotný jako předsedající byl nápadně klidný a mlčel. Jediný B. Lomský bez rozčilení prohlásil, že předložený návrh je pro něj přijatelný. Jinak nikdo nemluvil. V nastalé atmosféře mě požádal předsedající, abych odpověděl na vznesené námitky. Příliš klidný jsem nebyl, ale říkal jsem si: Jsi tady nejmladší, ke starším se chovej slušně. Ale neodpustil jsem si připomenout členům tohoto nejvyššího orgánu, zřízeného ústavním zákonem, že se zřejmě neseznámili s argumenty v písemně předložené zprávě.

Docela otevřeně jsem uvedl, že jestli se někdo domnívá, že zrušení jednoho útvaru tajné služby a snížení stavu zhruba o 110 příslušníků ohrožuje bezpečnost republiky, pak jsme u základní otázky: Jaká je politická situace ve státě? Jak je politika strany a vlády společností vůbec přijímána, které úseky našeho života jsou nepřátelským působením ohroženy? Poukázal jsem na to, že útvar, který navrhuji ke zrušení, vykázal za poslední rok jen několik podezření, a to ve formě verbálních deliktů, které byly spíše kritikou než pomluvou. A k tomu mám držet v pohotovosti více než stovku dobře placených důstojníků?

Požádal jsem prezidenta, aby návrh byl schválen. Prosil jsem ho, má-li on sám závažné pochybnosti, aby návrh nebyl zamítnut, ale abychom se k problému příště vrátili. Prezident se v té situaci ukázal jako státník na svém místě. Dokonale připraven, argument po argumentu rozebíral podstatu předloženého návrhu. Návrh byl schválen.

Takže to byl nakonec A. Novotný, kdo se postavil za reformu na vnitru?

Když jsem se s prezidentem poté loučil, tiše mi řekl: „Tady jsi poznal, jak dlouhé prsty mají ti, co v Bezpečnosti stále vládnou. Je to jen pokračování toho, co nám provedli začátkem padesátých let.“

Měl pochopitelně na mysli nezákonnosti v letech 1949–54. S dovolením čtenáře odbočuji. Taková slova, tak uvážené, promyšlené jednání, připomenutí nedávných nezákonností v 50. letech, nikdy nelze zapomenout. Jak vidno, prezident Novotný ve prospěch této země udělal mnoho dobrého.

Říkáte, že to byl nezapomenutelný okamžik. Kdy se Vám znovu vybavil?

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Ještě pár odpovědí.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.