VIKTOR DYK

Smrt panenky

výběr povídek o smrti

adaptace do současné češtiny

Karel Marek

Praha 2014

DOPORUČUJEME

Vojtěch Rakous: Doma – židovské obrázky

Soubor povídek Doma byl první knihou, která uvedla do české literatury židovské obyvatele venkova a maloměsta jako jeho přirozenou součást. S humorem i porozuměním vypráví, jak vesničtí Židé poloviny 19. století se svými sousedy sdílejí běžné radosti i starosti a zároveň ctí své tradice a svou víru.

Ignát Herrmann: Z pamětí starého mrzouta

Pobavte se příhodami mrzoutského úředníčka, poodhalte jeho milostné zážitky z mládí i trampoty s „kmotrem“ nebo s „českým pekáčem“, prožijte s ním nekonečné týdny s husou nebo strasti kolem „vhodných vánočních dárků“ a nezapomeňte ani na kapitolu, v níž se pan Cyrus stane „volebním agitátorem“.

Jiří Mahen: Rybářská knížka

Kniha, která je stále považována za „rybářskou bibli“, plná vzpomínek z rybářských výletů, postřehů ze života ryb a rybářů, dojmů z nádherné přírody. Krásný jazyk, humorná nadsázka i porozumění přírodě, rybám a rybaření uchvátí čtenáře i dnes. Začínajícího rybáře jistě potěší rady a zkušenosti.

Výběr a uspořádání © Monika S. Benešová, 2014

Jazyková adaptace © Karel Marek, 2014

Obálka © Marcela Strejčková – Nomzamo, 2014

© Monika S. Benešová – Lama, 2014

(elektronické vydání)

ISBN 978-80-87959-12-1 (formát PDF)

ISBN 978-80-87959-13-8 (formát PDF pro čtečky)

ISBN 978-80-87959-14-5 (formát ePub)

ISBN 978-80-87959-15-2 (formát MobiPocket)

Vydání jako celek (obálka, grafická úprava, případně jazyková adaptace, redakční poznámky, ilustrace, předmluva, doslov, životopis autora apod.) je chráněno autorskými právy. Nositelé těchto práv jsou uvedeni v tiráži.

Prosíme, používejte tuto elektronickou verzi knihy pouze v souladu s platnou licencí. Žádná verze licence k této e knize neumožňuje rozšiřování jejich kopií (včetně půjčování) či sdělování díla veřejnosti (například umisťováním kopií či extrahovaných částí na servery, ze kterých je možno tento soubor nebo jeho část dále stahovat nebo jej prohlížet), a to za úplatu či zdarma.

SMRT PANENKY

Panenka byla velice krásná, útlá a bílá v růžových šatečkách. Jmenovala se Edda a uměla pohybovat hlavou i očima. Bylo jí v okně vidět z ulice a vzbuzovala často závist dětí: tak veliká a krásná byla. Právě proto s ní Otilka sedala u okna; těšilo ji, že jí přeci může někdo něco závidět.

Nebýt té panenky, bylo by Otilce často smutno. Pokoj byl šerý a zamračený; nelíbilo se jí zde. Slunce sem nesvítilo: naproti byl vysoký dům. A ulice byla rovná a nepřívětivá. Věru, zbývala jí pouze Edda.

Bylo ovšem nutno sejití dvakrát po ponurých schodech tam dolů a jít do školy. A to vždy Otilku mučilo. Bála se lidí a školy také. Nebyl tam nikdo, kdo by si s ní pohrál, kdo by ji pohladil; ty děti si sice hrály, ale to se jí nelíbilo. Byly to škaredé a hrubé hry a pak i ty děti byly tak škaredé a zlomyslné. Činilo jim potěšení, mohly-li jí učinit bolest; Otilka často plakala. To všechno bylo asi pro nepřízeň zlého čarodějníka, který ji zaklel mezi zlé lidi.

Ale také s matkou nic nebylo, poslední dobou zvlášť. Jindy si s ní občas hrála, říkala pohádky a smála se chvílemi, ale nyní jako by jí pro Otilku nezbylo ani čas ani úsměv. A přece byli tu jen tři.

Otec také přicházel málo domů. Mluvil málo a byl zamračený. Nebral si už Otilku na klín a nehoupal ji. Ovšem byla už veliká, bylo jí už sedm let. A přece bylo jí někdy až úzko, jak zamračeně se otec díval.

Někdy se také s matkou hádali a to Otilku bolelo, ačkoliv tomu dobře nerozuměla. Běželo o nějakou ženu, kterou Otilka neznala a která byla asi velmi špatná, soudě podle matčiných řečí. Pro ni byl otec tak málo doma a tak zamračený; a pro ni matka plakala a naříkala. Někdy se také oba rozzlobili a říkali si ošklivé věci; a Otilka se třásla strachem za svou záclonou; i panenka byla vyděšena. Nakonec otec bouchl dveřmi a odešel z domu. Pak bylo ještě mnohem smutněji.

Skutečně tedy zbývala ze všeho jenom ta bílá a krásná panenka, které se říkalo Edda. S tou seděla Otilka u okna a tiše s ní hovořila; bála se už promluvit nahlas, tak bylo všechno zachmuřené.

Edda se nechala i líbat, třeba ne často; pohybovala hlavou i očima s dovedností, která uchvacovala. A Otilka slyšela ji i mluvit, ovšem docela tiše; ptala se panenky, má-li ji ráda, a ona řekla velmi srozumitelně ano. Toto blahé ano bylo Otilčino tajemství a bylo dobře, že aspoň někdo ji má rád.

Neboť matka i otec si jí už patrně nevšímali. Otilka nevěděla proč, ale cítila to. Matka i otec měli na mysli asi něco zcela jiného. Otilka by se byla ráda toho dopátrala, ale výraz jejich tváře ji odstrašoval; nezbylo než sedět za záclonou, aby nebyla nikomu v cestě. Mimo to bývali rodiče často mimo dům; a byli-li doma, jako by doma nebyli; měli pro Otilku jen mrzutá a roztržitá slova.

Onoho dne, kdy umřela panenka, byl den, který nedal tušit tak smutnou věc. Byl to jeden z prvních jarních dnů; okna byla otevřena a jimi vnikal do pokoje vlažný a svěží vzduch. Dole se jen hemžilo lidmi; a všichni jako by dnes byli mnohem čilejší a světlejší než jindy. Jediné, co Otilku rmoutilo, bylo, že si dnes nikdo nepovšiml její panenky; patrně lidi zaměstnávalo něco, čemu Otilka opět nerozuměla. Nerozuměla vlastně ničemu, kromě toho, že Edda ji má ráda. Toho bylo také dost.

Právě toho dne se zase matka s otcem pohádali a mnohem více, než jindy. Otilka se zděšena krčila za záclonou, polekána jejich vášnivým křikem a prudkostí jejich gest.

„Potkala jsem tě, když jsi šel s tou děvkou.“

„Líbila se ti, doufám?“

„Ničemo!“

„Komediantko! Co chceš vlastně?! Brala sis muže mladšího o dvanáct let – To jsi přece mohla vědět…“

Pak se ozval ostrý, ošklivý smích; otec odešel, pokloniv se matce posměšně.

Matka zuřila.

Běhala prudce po pokoji s tak zlostným výrazem v tváři, že ho Otilka nikdy neviděla; její pěsti byly křečovitě zaťaty, jen se chvěla zlostí a vyrážela nesrozumitelná slova.

„Ať si jde… Ať jde všechno… Tak není možno… Ničema… Jde za běhnou. Všechno ať jde k čertu…“

Otevřela skříň a vyňala z ní dopisy a šperk.

„Ať to letí… a ten prsten, ven s tím, je to od něho…! Ta panenka je taky od něho, vid? Dej ji sem!“

Brutálně vytáhla panenku z náručí chvějící se Otilky a v záchvatu šíleného vzteku ji hodila na dlažbu. Pak sklesla vysílena na pohovku.

Otilka hleděla trnouc, jak letí Edda vzduchem… či se obrátila ještě za ní –? – a padá roztříštěná na tvrdé a špinavé kameny dláždění. Ubožák, bylo skutečně po ní; veta po její skvělosti a nádheře; zhynula v blátě ulice a umírajíc upřela ještě oči na Otilku, dvě ubohé hynoucí oči:

„Mám tě přece ráda!“

Ten pohled Otilku neodolatelně pudil. Vystoupila ze židle na otevřené okno a okamžik váhajíc a zalekána šla pak za panenkou.

Lidé, kteří se namanuli k této tragedii jarního dne, tvrdili, že rozepjala ruce, jako by chtěla někoho obejmout…

Psáno počátkem 1902

STUD

I.

Kupé je poloprázdné.

U okna sedí jakýsi obchodní cestující; zdá se, že se dívá na krajinu, ale možná také, že spí. Je jisté, že jeho oči jsou apaticky upřeny na jeden bod…, a nehýbá se, oddychuje pouze těžce. Jede asi už hodně dlouho. Z doby, kdy ještě bděl, zbývá mu na tváři jakýsi náběh k úsměvu na jeho červených rtech… ale ten úsměv ustrnul.

Pak ještě tři osoby: dvě staré paní, které živě hovoří, tlumíce poněkud hlas. „Ubožátko,“ ukazuje jedna na malé, asi desetileté děvče, „umřela jí matka a otce už dva roky nemá; byla to moje dcera, a přišlo to na ni rychle… Přijela jsem do města a ani už jsem ji nezastihla na živu; čeho se tak člověk dočká, žije-li dlouho.“

Děvče také spí – nebo má zavřené oči; nějaký ustrašený výraz dušičky, která se zastavila u nesrozumitelného děje, má její drobná a hubená tvář. A stará paní opakuje hořekujícím hlasem… „čeho se tak člověk dočká!“ Römpler to všechno ospale poslouchá, jakoby z dálky…, nechápe však dobře.

Sedí v koutě, hlavu v dlaních; bolí ho trochu; a pak je nevyspalý.

Včera večer… vzpomíná.

Včera večer seděl v šerém pokoji na Dvorci, který se mu stával pomalu mučírnou. Seděl tam s bytostí, o níž se dalo předpokládat, že ji kdysi míval rád. Seděl tam, jako sedával celý ten čas, když byl právě doma. Zamklý, uzavřený. A ona bytost, kterou kdysi miloval, seděla doma jako on: zamklá, uzavřená.

Od kdy začala tato samota ve dvou? Karel Römpler, okresní soudce ve Dvorci, si nemohl přesně vzpomenout. Plížilo se to pomalu do té síně po dlouhý čas od oné chvíle.

To bylo v hlavním městě prvního večera.

Stmívalo se po pokoji; byla to chvíle, kdy se předměty stávají cizími a nejasnými.

Marie otevřela okna. Dusila ji atmosféra?

Byl to kalný podzimní den, který dokonával. Svit svítilen se třásl v mlze, prodíraje se jí marně; tratily se v dálce jako neurčité body. Ulice – zde byly neživé, pusté – měly ono zvláštní zamžení podzimních večerů.

Karel Römpler v prvém okamžiku málem vybuchl, zjitřený a podrážděný. Potom se přemohl a mlčel. Vyčkejme chvíli, řekl si. Ale měl vědomí nespravedlivého obvinění… Co mohl činit? Mlčet!

Čekal-li tehdy, že pouhý okamžitý rozmar je vinen tímto odcizením, mýlil se. Toto se zarývalo stále hlouběji. Nic není nebezpečnějšího, než spolužití bytostí, z nichž každá se domnívá, že druhá ji křivdí.

To všechno se nezměnilo ani tehdy, když byl Römpler přesazen do onoho zapadlého městečka, málem už v horách. Neměl předtím tušení o jeho existenci; bylo to skoro mimo svět. Co tam mohou činit dva lidé, kteří mlčí, než se stát zatvrzelými?!

Römplerova zdvořilost měla pro jeho ženu ironický hrot, a tak postupem času ustal od pokusu stačit s formami manželství, kde manželství nebylo. Nyní žili jako dva cizí lidé, kteří jsou si přítěží.

Nejhorší byly večery; dva lidé vedle sebe, kteří občas promluví několik formalit… a pak odejdou jako herec, který se zhostil nepříjemné a nevděčné role… tak to zde vypadalo jako komedie.

A co na tom bylo zlého: nikdo z nich nežaloval. Nikdo se nedotkl slovem onoho mrtvého bodu. Jediné ostré slovo nepadlo, jediný spor nevznikl. Mlčeli oním druhem mlčení, které je vysilující torturou duší; moci se aspoň jednou vymluvit, říci vše, co dusili v sobě, vzbouřit svou bolest; ale ne. Oni mlčeli stále a tak šly dny.

Někdy Römpler, který býval k sobě vždycky dost rigorosním, zkoumal svoji vinu.

Co bylo příčinou Mariiny nechuti?

Patrně několik zklamaných iluzí. Byl tím vinen on?!

Bylo to ono smyslné, co ji uráželo?!

Onoho času přednášel na Dvorci mladý redaktor, plný veškeré ctnosti a humanity ve své řeči. Mluvil o postavení žen podle rakouského zákoníku. A byl velmi mravně rozhořčen, že zákoník stanoví závazek k povinnosti manželské. Jaká brutalita!

To bylo velmi efektní a patetické. A sám Römpler byl nakloněn uznat zvrhlost občanského zákoníku. Ale konec konců, obě části si to vše přece měly uvědomit dříve?! Je trochu málo romantické posuzovat manželství jako smlouvu s určitými závazky – ale co zbývá?!

Jeho právní vědomí se bouřilo proti těmto sofistikám.

A to bylo přece, na čem utkvěl.

Byla v něm jakás vášeň po právu. Nevolil své povolání pro možnost postupu, toho času danou; miloval je. Už od dětství to v něm existovalo. Existence práva jakožto něčeho absolutního mu nebyla nikdy pochybná. A ještě méně pochybná u něho byla existence povinnosti. Nebýt toho skálopevného přesvědčení, nebyl by patrně všeho toho snesl: živoření v místě tak odlehlém, v manželství tak vyčerpávajícím, bez přátel, bez zábavy… Malichernost právního mechanismu, jeho špinavost a hnusnost nedovedly podkopat jeho víry, jeho náboženství téměř… byl z těch, kdož ještě naslouchají s důvěrou přísnému hlasu, jenž říká: to ono nutno činit, toho onoho nutno opominout.

A pak si vzpomněl Römpler na včerejšek.

Po večeři vyšel ven, na navigaci. Na druhé straně řeky, která se zdála tak nehybnou, stály staré, mohutné stromy s rozložitými korunami a rýsovaly se ostře a výrazně ve vlnách. Bylo to údolí, skoro kotlina. Z obou stran se schylovaly lesnaté, veliké vrchy do údolí a téměř je zalehaly; a nahoře jen nebe…

Chodíval sem rád, pro ostrý vánek, který přinášel ochlazující vzduch pro jeho horké čelo; ta navigace, večer, za tmy, působila na něho mile a nějak tišivě na jeho rozrušené nervy.

Procházel se zde bezmyšlenkovitě jako automat, zatím co tmy se hroutily do údolí; kouřil cigaretu, vykouřil ji, zapálil druhou, „aby pozoroval diferenci času“, říkal – to bylo celé jeho zaměstnání.

Zadíval se na hvězdy – bylo dnes velmi mnoho hvězd – a na nich utkvěl a mimoděk se zastavil v této pozici; ani si neuvědomoval, nač se vlastně dívá; nebylo mu smutno, jen trochu prázdno v jeho nitru.

Pojednou ho vyrušil z této letargie nějaký hlas; jakmile si tento hlas uvědomil, zdálo se mu, že k němu mluví už dlouho; byla to jejich služka.

„Telegram, milostpane, telegram,“ opakovala zpívavým a skoro slavnostním hlasem. Telegram byl přece něco neobvyklého.

Pan Karel Römpler vzal telegram a chvíli uvažoval, co může obsahovat. Pak jej rychle rozevřel a četl…

„Paní Römplerová churava. Přijeďte! Dr. Lukeš.“

II.

Paní Römplerová se ani nehýbá a Tony je tak úzko, jako by byla mrtvá.

Od včerejška je Tony jako vyšinutá z kolejí a jakoby omámená. Chodí okolo a je jí do pláče a chvílemi vzdychá – nemůže-li paní Römplerová slyšet – „moje paní!“ Choroba k nim přišla a to bylo něco podivného a tragického; v této vile nebylo po dlouhá léta nemoci. Jako by sem ani cesty najít nemohla, říkávala často paní Römplerová. A Tony dodávala těžkomyslně:

„Sem vůbec nikdo cestu nenajde, milostpaní!“

Skutečně, ta stará a odlehlá vila, schovávající se do zeleně zahrady ji obklopující, byla jakoby ztracená světu. Bílá Ves ležela poměrně daleko a jinak nebylo široko daleko lidských příbytků. Tony se mnohdy bála, když si vzpomněla, že jsou tu tak sami. Jedině zahradník Vincenc byl její útěchou před možností lupičů a vrahů. Kdykoliv četla něco podobného v novinách, přiběhla ke staré paní: „Představte, si milostpaní,“ ale paní Römplerová pouze poznamenala: „Jsme všichni v boží ruce, všichni!“

Tak tu žili izolovaně a tiše. Zde se téměř nic nedělo. Mimo doktora Lukeše sem nikdo nepřicházel.

Doktor Lukeš byl starý host vily; myslelo se, že měl Römplerovou rád. To není jisté, ale zůstal svobodný. Bylo to ostatně hřích povídat; nyní už oba byli staří a bělovlasí.

Bylo tomu již třicet let, co byla paní Römplerová vdovou.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Smrt panenky.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.