Vratislav Mlčoch

REZATÝ POHÁDKY

o rezaté princezně a rezatým klukovi

Ilustrace autor a jeho vnučka Tina (9 let)

Vznik této knihy si vyžádal hodně práce a času nejen při jejím napsání a ilustrování, ale také při editování, lámání a korekturách. Pokud se Vám kniha líbí, prosíme Vás proto, abyste se o ní před svými přáteli a známými pochvalně zmínili nebo jim ji doporučili. Pokud se Vám však nelíbí, prosíme Vás, abyste o ní nehovořili hanlivě, neboť někomu jinému se líbit může.

Zároveň Vás prosíme o respektování autorských a vlastnických práv, tedy abyste ji zejména dále sami nešířili.

Děkujeme Vám za Váš zájem o naši knížku a za eventuální příspěvek na naši vydavatelskou činnost.

Autor a spolupracovníci

Věnování

Autor se svými vnoučaty v době vzniku této knížky.

Památce mého otce, který mne obeznámil s fenoménem rezatýho kluka v dobách mého dětství, a mé dceři a vnučkám, které mi později dokázaly, že mohou existovat i rezaté princezny. Ale především mé milované Ditušce za její velkou pomoc a podporu, kterou mi poskytovala při vzniku této knížky.

Vydalo Vydavatelství VRAM (www.vram.cz) v roce 2013 jako svou čtvrtou publikaci.

© Vratislav Mlčoch 2013

© Illustrations Vratislav Mlčoch 2013

ISBN 978-80-904416-2-0

1. kapitola

Tento příběh se stal docela nedávno. Obě holčičky, o kterých vypráví, jsou ještě pořád malé holky a děda, který byl s nimi, je pořád stejný děda a zestárl jen malounko. Takže, jak to vlastně bylo?

To byly dvě holčičky, Nikolka a Tina. Nikolka tenkrát ještě nechodila do školy a Tina, která je menší, začala právě chodit do školky. Obě holčičky jely se svým dědou na návštěvu za svým bratránkem Tomíkem, který měl zrovna narozeniny a byl stejně velký jako Tina, a vezly mu spoustu pěkných dárků. Všichni tři jeli vláčkem do města, kde Tomík bydlel. Je to dlouhá cesta, vláčku trvá zhruba dvě hodiny i když je rychlík, a pro malé holčičky jsou dvě hodiny dlouhá doba na sezení ve vlaku. Ale obě dvě jezdily vlakem rády, děda je brával na výlety vlakem, které vždycky dobře dopadly, a tak si troufl s nimi jet. Nikolka s Tinou se na cestu moc těšily, ani dospat nemohly, a samým rozčilením jen poskakovaly. Ale nezlobily, dědy se způsobně držely za ruku, vyptávaly se na všechno možné a děda jim všechno vysvětloval.

Zpočátku se obě holčičky chovaly velice způsobně. Sledovaly z okna ubíhající krajinu a děda jim o ní vyprávěl, ale to je záhy omrzelo. Pak si chvíli hrály s hračkami, které si vzaly na cestu a prohlížely si dárky, které vezly Tomíkovi, ale ani to jim dlouho nevydrželo. Už nevydržely klidně sedět, začaly pobíhat po kupé a poskakovat. V kupé kromě nich nikdo nejel a i vagon, ve kterém seděli, byl téměř prázdný, takže to nikomu nevadilo a děda je nechal, protože chápal, že tak malé holčičky dlouho sedět nedokáží. Nikolka s Tinou nejen poskakovaly, ale lozily i po sedadlech a skákaly z nich dolů na zem a zkoušely i vyskakovat na sedadla. To se samozřejmě nesmí, ale děda je pro tentokrát nechal dělat i tato alotria, aby se vyřádily. A třetímu vagonku za lokomotivou, ve kterém jeli, byla cesta také dlouhá, také se nudil a holčičí poskakování se mu líbilo, bavilo ho to a sám začal také trochu poskakovat. Ostatní vagonky se tím také bavily a malounko poskakovaly a pohupovaly se také. Vagonky jsou uličníci, jen se tak vezou za lokomotivou a tak mají čas a chuť vyvádět lumpárny. Při jízdě se na kolejích houpou, poskakují a drncají, některé škodolibě zlobí cestující tím, že jim nedovolí otevřít okno nebo naopak zavřené okno stále otevírají, nenechají na WC téct vodu nebo naopak tam udělají potopu a vůbec vyvádějí pěkné rošťárny.

Lokomotivě se to ale vůbec nelíbilo. Lokomotiva má těžkou a zodpovědnou práci, musí táhnout za sebou všechny vagonky a musí dbát o to, aby všichni dojeli včas na správné místo, a tak nemá čas na lumpárny a ani smysl pro legraci. „Co je to tam vzadu,“ houkla podrážděně ale nikdo na ni nedbal a poskakování vesele pokračovalo. „Kdo to tam houpá celým vlakem?“ začala se lokomotiva vážně zlobit. „To dělá třetí vagonek,“ žalovaly ostatní vagonky. „Hned toho nech nebo vlak vykolejí,“ nakázala třetímu vagonku lokomotiva. „Ale to já nedělám, to dělají Nikolka s Tinou, které se mnou jedou,“ bránil se třetí vagonek. „No to jsou pěkné uličnice,“ zlobila se lokomotiva, „to je rodiče nenapomenou?“ „On s nimi jede děda a ten je nechá,“ vysvětloval vagonek. „Ten děda je taky pěkný uličník, když je nechá,“ durdila se lokomotiva, „a kde je průvodčí?“ „Ten je u mě vzadu a neví, co se děje,“ řekl poslední vagonek.

„Dědo, prý jsi uličník,“ chichotaly se obě holčičky, které to slyšely a na chvíli nechaly poskakování. „No, vás dvě lokomotiva taky nechválila,“ napomenul je děda. „Raději toho nechte a sedněte si vedle mne, budu vám vyprávět pohádku o rezatým klukovi jak ukradl lokomotivu,“ vzpomněl si na pohádku, kterou mu vyprávěl jeho otec, když byl malý a zlobíval. Miloval ji, rád ji vyprávěl své dceři, matce obou holčiček, a dodnes na ni rád vzpomínal. „Proboha, tu raději ne,“ zhrozila se lokomotiva, která tu pohádku znala tak jako všechny lokomotivy široko daleko. „Ale už to mají jen kousek, snad tam dojedeme než to děda dovypráví a než ty dvě uličnice zase něco vyvedou!“ zklidnila se a začala ujíždět o sto šest. I vagonky se zklidnily a začaly poslouchat, protože tu pohádku na rozdíl od lokomotivy neznaly. „Kdo to byl rezatej kluk a jak ukradl lokomotivu?“ vyzvídaly Nikolka s Tinou, které tu pohádku také neznaly. „Tak klidně seďte a poslouchejte, všechno vám to povím,“ slíbil děda a začal vyprávět.

Jak ukradl lokomotivu

Rezatej kluk podle Tiny

Rezatej kluk bydlel se svou maminkou v jednom velkém městě. Tatínka neměl a maminka sama na jeho výchovu nestačila. Byl o něco větší než je Nikolka a byl veliký uličník. Nikoho neposlouchal, ani maminku ani paní učitelku ne, a ve škole a doma si dělal, co chtěl. Do školy skoro vůbec nechodil, raději vyváděl lumpárny venku na ulici a ve škole se objevil jen když venku lilo jako z konve a on kvůli tomu nemohl dělat ta svoje alotria. Však také kvůli zameškaným hodinám vyučování musel za trest dvakrát opakovat první třídu! Skoro vůbec se nemyl, takže byl celý černý jak byl umouněný, jen na hlavě mu svítily rezaté vlasy, které se nepoddajně ježily na všechny strany, až mu kolem hlavy vytvářely hotovou rezatou svatozář. I když byl celý umouněný, ty rezaté pačesy se jakýmsi divem vůbec nešpinily a pořád krásně svítily. Proto mu také všichni říkali rezatej kluk a nikdo vlastně nevěděl, jak se správně jmenuje.

Druhá věc, co na něm svítila, byly jeho oči. Byly velké, výrazně zelené, a jako by v nich sedělo tisíc čertíků. Blýskaly a zářily neplechami, stále rychle pátraly po okolí, chvilku nedokázaly spočinout na jedné věci, těkaly z předmětu na předmět. Obličej měl souměrný, s hrbolatým nosem, který si přerazil, když jako malé děcko lozil po stromě a ujely mu na větvi nohy. On to nechal být a před maminkou se schovával, dokud se mu to samo nezahojilo, a ten hrbol mu na nose zůstal už nadosmrti. Jeho ústa byla pořád trochu pootevřená a v koutcích mu stále seděl malý pobavený úsměv. Postavu měl drobnější, subtilní, velice mrštnou a ohebnou. Uměl rychle utíkat, na vše vylézt, vším se protáhnout. Byl bystrý, dokázal se rychle orientovat v nepřehledné situaci a měl velkou přirozenou inteligenci. Ale učení ve škole mu vůbec nešlo. Byl velice neklidný jako jeho oči, chvilku nepostál, neposeděl. Ale hlavně ty rezaté pačesy, zelené neposedné oči a usmívající se ústa jasně ukazovaly, co je zač, jak veliký uličník to stojí před vámi.

Tak třeba když ho maminka poslala aby se umyl, pocákal celou koupelnu vodou, namočil mýdlo i ručník ale sebe ani trochu a když se maminka divila, že je pořád stejně špinavý, řekl, že lépe to nejde. A ve škole, pokud se tam vůbec objevil, vyváděl tak, že hanba mluvit a paní učitelka byla raději, když tam nebyl, protože pak byl při vyučování klid. Zlobil nejen paní učitelku tím, že vyrušoval, ale i ostatní děti, po kterých stále něco házel nebo je šťouchal, tak jako tak nic neuměl, protože se vůbec neučil, a byl naprosto nepolepšitelný.

Rezatej kluk s maminkou bydleli kousek od nádraží a rezatej kluk tam rád chodil dívat se na vláčky. Přitom vždycky něco vyvedl, třeba vylezl na nákladní vlak a skákal z vagonu na vagon, a železničáři se zlobili a honili ho, ale on jim vždycky utekl. Nebo nastoupil bez lístku do vlaku a před panem průvodčím se schovával na záchodě a za jízdy otevíral dveře, takže málem vypadl z vlaku. Všichni na nádraží ho znali a třásli se hrůzou, kdy se zase objeví a co vyvede. A to nebylo jen na nádraží, hrůzou se třáslo celé město.

Jednoho dne hned ráno místo do školy zašel na nádraží a tam stála lokomotiva připravená k jízdě. Pan strojvůdce si odběhl pro svačinu do kantýny a zapomněl ji zamknout. Rezatej kluk hned do ní vlezl a moc se mu líbily všechny knoflíky a páčky, které pan strojvůdce má v kabině. A ten velký červený, který se mu nejvíc líbil, hned vyzkoušel a lokomotiva hlasitě zahoukala. Rezatej kluk se lekl, zmáčkl v panice nějaké knoflíky a páčky, stoupl omylem na pedál a lokomotiva se rozjela. Rezatej kluk nadšením vykřikl a na pedál stoupal víc a víc a lokomotiva jela rychleji a rychleji, až po kolejích doslova letěla. A rezatej kluk nadšením jen zářil, jeho oči svítily jako dva reflektory.

Když pan strojvůdce uslyšel zahoukání, vyběhl rychle z kantýny, ale už jen viděl, jak lokomotiva mizí v dálce. Rozběhl se za ní, ale kdepak aby ji dohonil. Tak utíkal za panem přednostou stanice. „Někdo mi ujel s lokomotivou!“ křičel na celé nádraží. „Kam jeli?“ optal se ten a když pan strojvůdce ukázal směr, pan přednosta začal hned telefonovat na ostatní nádraží po trati. „Po kolejích se k vám řítí lokomotiva řízená neznámou osobou. Uvolněte trať a zastavte ji, než se stane neštěstí!“ křičel zoufale do telefonu. A výpravčí na nádražích po trati dělali lokomotivě volnou cestu a mávali na ni plácačkami, aby zastavila. Rezatýmu klukovi se to líbilo, mával výpravčím na oplátku, ale zastavit ho ani nenapadlo. „Lokomotivu řídí rezatej kluk,“ zhrozili se výpravčí, kteří ho uviděli, a hned volali na policii. Velitel strážníků poslal za lokomotivou tři auta s houkačkami, ale lokomotiva byla rychlejší. „Co budeme dělat, musíme ji nějak zastavit než se stane neštěstí,“ zoufali si všichni na dráze a přemýšleli, jak lokomotivu zastavit aby přitom nevykolejila a nerozbila se.

„Už to mám!“ vykřikl najednou jeden mladý železničář na jedné malé stanici. „Po cestě je tunel a ten ucpeme peřinami. O ty se lokomotiva zastaví a přitom se jí nic nestane.“ A všichni začali hned telefonovat, shánět auta a peřiny po celém kraji a vozit je k tunelu, ke kterému se lokomotiva kvapem blížila. „Honem, honem, ať to stihneme než sem dorazí!“ pobízeli přitom jeden druhého. A stihli to jen tak tak, tunel ucpali peřinami jen chvilečku před tím, než se na kolejích objevila lokomotiva pronásledovaná třemi policejními vozy se zapnutými majáky.

Rezatej kluk na lokomotivě si cestu stále náramně užíval. Měl radost z toho, jak lokomotiva plnou rychlostí projížděla nádražími až to zahučelo a lidé na perónech zděšeně uskakovali, jak se v zatáčkách nebezpečně nakláněla, bavily ho i policejní vozy, které lokomotivu pronásledovaly a chvílemi se k ní nebezpečně přibližovaly, zatímco na jiných úsecích trati jim lokomotiva vesele ujížděla. Sledoval rychle míjející krajinu kolem trati a nevěnoval žádnou pozornost železničním návěstím a semaforům podél trati, protože jim jednak nerozuměl, jednak se jimi tak či tak nehodlal řídit. Když v dálce uviděl tunel na trati, začal se hned těšit jak jím lokomotiva plnou rychlostí proletí a jak to hrozitánsky zahučí. Proto ještě trochu zrychlil, zavřel boční okénko, aby mu vzdušný vír v kabině nenatropil nějakou paseku, a pořádně se usadil ve strojvůdcovském křesle. Na trať se moc nedíval.

Železničáři, kteří tunel ucpávali peřinami, se se strážníky v autech po celou dobu domlouvali mobilními telefony. Strážníci je nejen požádali, aby tunel důkladně ucpali, ale aby se také schovali podél trati, aby mohli zasáhnout, kdyby lokomotiva s rezatým klukem vykolejila a narazila do stěny tunelu. Strážníci se báli, že by v takovém případě nemuseli stačit na záchranu lokomotivy. Železničáři strážníky poslechli nejen z obavy o lokomotivu, ale také proto, že toužili rezatýho kluka osobně dopadnout a postarat se, aby byl náležitě potrestán za všechna alotria, která vyváděl.

Zejména přednosta stanice, u které rezatej kluk bydlel a odkud lokomotivu ukradl, společně se strojvůdcem, kterému rezatej kluk tu lokomotivu ukradl, bažili po pomstě. Nelitovali dlouhé cesty, nelitovali námahy, sedli do auta a uháněli celou cestu za lokomotivou a za strážníky. Oba byli vzteky celí rudí, oba celou cestu velice láteřili a telefonicky se domlouvali s ostatními železničáři jak rezatýho kluka chytit a postarat se, aby byl od něho na dlouhou dobu pokoj. Povzbuzovali je líčením lumpáren, které v poslední době rezatej kluk vyvedl, takže všichni železničáři kolem trati byli dobře informováni, co je rezatej kluk zač a co od něho mohou všichni očekávat.

Peřin, kterými byl tunel ucpán, si rezatej kluk všiml až na poslední chvíli, když už bylo pozdě něco udělat. Proto do nich lokomotiva narazila v plné rychlosti, až to hrozitánsky žuchlo. Lokomotiva peřiny před sebou tlačila tunelem, peřiny se trhaly a peří z nich lítalo na všechny strany až byl tunel plný peří, které z něj vylétávalo ven a vířilo ve vzduchu za lokomotivou. Ale ukázalo se, že to byl dobrý nápad, lokomotivě se nic nestalo, nevykolejila, nerozbila se ale stále zpomalovala až nakonec, zhruba uprostřed tunelu, se úplně zastavila. To už k ní dobíhali první železničáři, kteří byli schovaní nejblíže k tunelu, a také dojeli strážníci s houkajícími auty.

Železničáři spolu se strážníky lokomotivu v tunelu obklíčili, vylezli na ni a vnikli do ní, rezatýho kluka chytli, vytáhli z lokomotivy a předali ho strážníkům. Ti rezatýho kluka spoutali, posadili dozadu do auta, z každé strany se k němu posadil jeden strážník, aby rezatej kluk po cestě neutekl, a zavezli ho do nejbližšího města, kde ho strčili do černé díry, aby se polepšil. A nechali ho v ní pěkně dlouho, protože to byl velikánský uličník, za kterého se nikdo, ale vůbec nikdo nepřimluvil.

Jenže copak se nějaký správný rezatý kluk někdy polepší? Na takového je každá černá díra krátká a hned jak ho z ní pustí, začne zase vyvádět lumpárny. Zrovna tak i ten náš, v černé díře mu nepřestaly svítit oči, úsměv z koutků úst mu zmizel jen nakrátko a jen jak se dostal z černé díry ven, začal zase s neplechami. Ale o nich už je další pohádka.

„A budeš nám ji, dědo, vykládat,“ žadonily hned Nikolka s Tinou, které celou dobu pěkně seděly, ani nedutaly zrovna tak jako vagonky, které také poslouchaly pohádku zatímco lokomotiva s nimi uháněla dál a dál. „Jasně že budu, a nejen o rezatým klukovi, ale také o rezaté princezně, která byla taky velká uličnice,“ sliboval děda, protože chtěl popustit uzdu svojí fantazii a potěšit tak sebe i vnučky. „Ale teď už ne, za chvilku budeme vystupovat. Honem skliďte všechny hračky, ať tu něco nenecháme!“ A po chvíli skutečně vláček zastavil a všichni tři vystoupili na svém nádraží.

„No sláva, už jsou venku, už nic nevyvedou,“ oddechla si lokomotiva, když je všechny uviděla stát na nástupišti. „Pojďte, zamáváme vláčku a rozloučíme se s ním,“ vybídl holčičky děda a ty začaly mávat a volat „Ahoj, vláčku!“ „Vždyť to jsou docela hodné a hezké holčičky, žádná hrozná zlobidla,“ zabroukala smířlivě lokomotiva, zahoukala na rozloučenou a rozjela se na další cestu. Vagonky ji poslušně následovaly a na rozloučenou s holčičkami a dědou mrkaly na ně v poledním slunci okénky. A holčičky s dědou pomalu odešly do nádražní budovy, kde už na ně čekali strýc Jeník s Tomíkem. „Ahoj holky,“ vítal je hlasitě Tomík a rozběhl se jim naproti. Na hlavě mu přitom zářily krásně rezaté vlásky a pod nimi mu svítily velké jasné oči.

2. kapitola

„Dědo,co kdyby rezatej kluk sebral tramvaj,“ navrhla Nikolka a v očičkách měla dychtivou zvědavost. „Tramvaj? Jakou tramvaj?“ nechytal se hned děda. „No přece tuhletu,“ bylo hned všechno jasné Tině. „A to i s námi? Nebo s jinými lidmi?“ upřesňoval si zadání pohádky děda. „Nééé, přece prázdnou,“ hihňaly se holčičky představě, do které se jim ale jít nechtělo. Vždyť ony jsou hodné a způsobné dívky dobrých mravů pro které se nehodí jezdit po městě v ukradené tramvaji s rezatým klukem. Co by tomu řekli lidé, co by tomu řekla maminka s tatínkem? „No jo, to by šlo, proč by rezatej kluk nemohl ukrást tramvaj, to by udělat mohl a taky to nejspíš udělal,“ podrbal se děda na hlavě, jak ho od přemýšlení zasvědila. „Ale musíte mi nechat trochu času, abych si vzpomněl, jak to vlastně bylo,“ přál si. „Povím vám to při obědě, ano?“ Holčičky se nedočkavě zavrtěly a poposedly na sedadlech, ale počkat musely. Ostatně nebude to trvat dlouho. Všichni tři seděli v tramvaji co jela k dědovi domů a už to měla jen kousek.

Nikolka i Tina od mala jezdívaly rády městskou hromadnou dopravou. Vyrůstaly v rodině, která všude jezdila auty, a to je nebavilo, bylo to moc obyčejné a konec konců i nudné. V autě se nedělo nic zajímavého, ony musely sedět upoutány do sedaček a jen koukaly z okna nebo si povídaly s maminkou. Zato v tramvaji nebo v autobuse se děly věci! Na každé zastávce někdo vystupoval a nastupoval, lidé kolem nich se vyměňovali, do toho znělo hlášení zastávek, které nadšeně opakovaly, a město za okny bylo velmi proměnlivé. A tak je děda brával na projížďky po městě, během kterých vystřídali řadu tramvají, autobusů a trolejbusů, aby si to krásně užily a když sezení už bylo dlouhé, vystoupili u nějakého parku a zašli si zadovádět na prolézačky. Z jedné takové projížďky se právě vraceli.

„Holky, ke stolu,“ zavolal děda jen co doma nachystal oběd. „A honem, bude se povídat pohádka!“ A holky hned nechaly hraček a pospíchaly, protože se už nemohly dočkat.

Jak ukradl tramvaj

Rezatej kluk podle autora

Už bylo hodně pozdě večer, tramvaje už byly všechny ve vozovně a spaly, jen jedna poslední právě dojela na konečnou stanici. Posledních pár opozdilců vystoupilo a vystoupil i pan řidič, aby se protáhl a vykouřil cigaretu než zajede do vozovny uložit tramvaj k odpočinku. Pan řidič byl po celodenní šichtě unavený, bolelo ho v zádech a měl ztuhlé nohy. Proto nejel rovnou do vozovny, ale chtěl se trochu projít a ulevit si. Jak byl unavený, zapomněl zavřít dveře a zajistit tramvaj. Vždyť co by se mohlo stát, myslel si.

Ten večer rezatej kluk nemohl usnout. Převaloval se v posteli ze strany na stranu a v nohách ho stále něco svrbělo až z postele vyklouzl, potmě se potichounku oblékl, aby nevzbudil maminku, a otevřeným oknem vylezl ven. Dělat lumpárny v ulici, kde bydleli, nechtěl a tak se tramvají načerno svezl nazdařbůh někam daleko na předměstí. Šel ztichlou ulicí rodinných domků, už jen v pár oknech blikaly televizory, když uviděl starou plechovou dopravní značku. Nasbíral pár kamenů u plotu a PRÁSK!!! jedním z nich trefil tu značku pěkně doprostřed. Byla to rána jako když udeří činely. TŘÍSK!!! udeřil druhý kámen, tentokrát do kraje značky a zvuk byl trochu jiný. Když zazněla třetí rána od dalšího kamene, začaly se rozsvěcet okna a z nich se ozývaly rozčilené hlasy žádající ticho a padlo také pár peprných nadávek.

Rezatej kluk se schoval do stínu a počkal, až okna zase zhasnou a lidé ulehnou. TŘÍSK!!! udeřil čtvrtý kámen a PRÁSK!!! následoval ho ihned další. Okna se znova rozsvítila a hlasy byly mnohem rozčilenější a nadávky častější. Rezatej kluk se ve stínu pochechtával, protože ho rozčilení rozespalých lidí bavilo. Jen co poslední okna zhasla, přiletěl další kámen a opět rozezvučel dopravní značku. Ten kámen byl větší než předchozí, byl mrštěn větší silou a zvuk rány byl mnohem silnější. Tentokrát se otevřela nejen okna, ale také jedny dveře a z nich se na ulici vyřítil rozčilený pán ozbrojený holí a doprovázený velikým psem.

Rezatej kluk na nic nečekal a rozběhl se ulicí dolů. Za ním se hnal veliký pes a kousek za nimi i pán s holí. Nebyl to starý pán, ale muž v plné síle a v dobré formě, a tak se situace začala pro rezatýho kluka vyvíjet velmi nepříznivě. Naštěstí byl po cestě příhodný plot, přes který rezatej kluk přeletěl jako šipka. Pes tak vysoko nedokázal vyskočit a tak zuřivě štěkal za plotem. Rezatej kluk na psa udělal posměšný posunek, ale protože se kvapem blížil pán s holí a štěkot psa vzbudil lidi v onom domě, hned se otočil, zahradou oběhl dům a přes plot vzadu se dostal na další ulici. Tam byl klid, lidé v domech klidně spali, protože hluk ze sousední ulice k nim nedoléhal. Rezatej kluk ale věděl své a tak kvapným krokem pospíchal dál od místa činu. Obával se, že pán se psem oběhne blok domů a on bude mít zase problém.

Velikým obloukem se rezatej kluk dostal až na konečnou tramvaje, kde v tu dobu právě stála ta naše nezajištěná tramvaj a pan řidič pokuřoval venku. Hluk už dělat nechtěl, naopak se pohyboval potichu a převážně ve stínu, protože si tentokrát hrál na indiánského stopaře. Kameny cestou odhodil, dech se mu zklidnil a srdce přestalo divoce bít. Uklidnil se a začal se poohlížet po nějaké další lumpárně. Nezajištěná tramvaj s otevřenými dveřmi byla pro něj dar z nebes. Na nic nečekal, vlezl dovnitř a hned do řidičovy kabiny. Už z dřívějška měl odkoukáno, co a jak řidiči dělají, jak zavírají a otevírají dveře, jak tramvaj rozjíždějí a jak brzdí. Rovnou tedy zavřel dveře a hned sešlápl pedál a tramvaj se rozjela. Aby tomu nasadil korunu, uličnicky si zazvonil na pana řidiče, který zůstal venku.

V panu řidiči by se úlekem krve nedořezal. Jeho tramvaj, se kterou strávil celý den a kterou měl za chvíli zavézt do vozovny, mu z ničeho nic ujela rovnou před nosem. Rezatýho kluka v kabině neviděl a tak nic nechápal, jen vytřeštěně civěl za odjíždějící tramvají a lapal po dechu. Než se vzmohl na kloudnou myšlenku, byla tramvaj daleko a v nočním šeru z ní viděl jen zadní světla. Po paměti sáhl do kapsy saka pro mobil, aby zavolal do vozovny nebo na policii, ale sako i s mobilem zůstalo v tramvaji. Kolem dokola ani živáčka, jen spící domy a liduprázdné ulice. Co mohl chudák dělat? Vydal se tedy po kolejích do středu města, aby někde vyhledal pomoc. Napřed běžel, ale po chvíli už nestačil s dechem a tak nakonec jen šel trochu rychlejší chůzí po kolejích.

Rezatej kluk si jízdu tramvají vychutnával. Celé město už spalo, ulice byly prázdné a tak měl koleje sám pro sebe. Ani na zastávkách už nečekali žádní lidé, takže si svobodně jezdil městem sem a tam, z konečné na konečnou, přehazoval si výhybky, jak se mu zachtělo, a každou chvíli uličnicky zvonil. Když potkal policejní hlídku v autě dělal jako by nic a jel dál. Hlídce to bylo divné, dobře věděla že v tuto dobu už na ulici nemá být žádná tramvaj, tak svědomitý policista v autě zavolal do vozovny, co se to děje.

Starý dispečer ve vozovně byl už znepokojený. Všechny tramvaje na seznamu už byly pěkně na svých místech, jen ta jedna mu scházela a scházel mu i její řidič. Také se už po něm začal shánět, zavolal mu na mobil, ale ten zůstal v kabině tramvaje v kapse saka a rezatej kluk, i když ho slyšel zvonit, tak ho pochopitelně nebral. „Tramvaj si jezdí po městě sem a tam?“ podivil se dispečer ve vozovně, když mu zavolala hlídka. „To náš pan řidič určitě nedělá, to je svědomitý člověk, co netropí hlouposti. V tom musí být nějaká kulišárna, něco ošklivého. Zkuste, prosím, tu tramvaj zastavit, mohlo by se něco stát!“ prosil dispečer ve vozovně policisty a ti se pustili za tramvají.

Manželka pana řidiče nemohla spát. Bylo jí divné, kde manžel zůstal tak dlouho a proč už dávno není doma, nebyla zvyklá, že by její muž chodil po šichtě na pivo nebo tak něco a už vůbec ne tak pozdě v noci. Byl to hodný muž, který si hleděl své rodiny a rád pobýval doma se svou ženou. Také mu zkoušela volat na mobil a také se nemohla dovolat, tak zavolala do vozovny a když zjistila, že ani tam nic nevědí, tak propadla panice a zavolala na policii. Policista na služebně ji zkoušel uklidnit, ale pro jistotu zavolal do vozovny sám a když zjistil celou tu záhadu se zmizelou a městem bloudící tramvají, začal obvolávat hlídky na ulicích. Od jedné z nich se dozvěděl, že tu tramvaj sledují, dozvěděl se podrobnosti o jejím podivném chování na ulicích, znepokojilo ho to ještě mnohem víc a tak vyhlásil poplach. Všechna hlídková auta v ulicích se pustila za tramvají.

Hned jak byl vyhlášen poplach tak policisté v autě, které sledovalo tramvaj, zapnuli houkačku a šlápli na plyn, aby ji předjeli a zastavili. Jenže rezatej kluk v zpětném zrcátku uviděl policejní auto a uslyšel sirénu. Měl s policií své zkušenosti a tak ho ani nenapadlo zastavit. Sešlápl pedál až dolů, tramvaj se rozjela nejvyšší rychlostí a začala policejnímu autu ujíždět. I policisté sešlápli plynový pedál až na zem a uháněli za tramvají. Ale silnice ve městě nebyly moc dobré, vlastně byly samá díra a hrbol, a tak tramvaj byla rychlejší. Navíc brzy vyjela z centra na zvláštní tramvajovou trať, kam za ní policejní auto nemohlo a rezatej kluk měl na chvíli vyhráno.

Mezitím pan řidič konečně pěšky dorazil do vozovny a nahlásil tam, co se stalo. Dispečer hned volal na policii a na služebně si uvědomili, že situace je mnohem vážnější. Policista na služebně vzbudil policejního náčelníka a ten poslal do ulic další hlídky v autech, aby zastavili tramvaj a chytli toho ničemu, co ji ukradl. V ulicích spícího města se strhla hotová honička. Policejní auta se zapnutými sirénami uháněla za tramvají, která svištěla sem a tam po kolejích a nikde nezastavovala. Policisté nejprve zkusili zastavit tramvaj tak, že jedno auto postavili napříč přes koleje. Jenže rezatej kluk v tramvaji nezačal brzdit, naopak ji rozjel ještě rychleji a vypadalo to, že tramvaj narazí do policejního auta a rozdrtí ho na kaši. Policisté v autě raději na poslední chvíli odjeli z kolejí a uhnuli do bezpečí. Pak už takto zastavit tramvaj nezkoušeli.

„Jak jen máme tu tramvaj zastavit?“ lámali si hlavu policisté v autech.Položit něco na koleje, aby tramvaj vykolejila, si policisté netroufali, tramvaj by se mohla převrátit a rozbít a to by byl veliký malér a vysoká škoda. Také je napadlo vypnout proud v troleji aby tramvaj sama zastavila. Volali proto do vozovny, ale tam se dozvěděli, že by to nešlo, protože měnírny, odkud jde do trolejí proud, jsou zamčené a v noci se do nich nikdo nedostane. A stejně do nich smí jen odborníci. Burcovat lidi z měníren a vytáhnout je z postelí nebo vypnout elektrický proud v celém městě nechtěli, to by byl ještě větší malér, protože by se ráno v novinách psalo a v rozhlase hlásilo, že policie je na rezatýho kluka krátká. Nakonec policistům nezbylo než jezdit podél tramvaje a volat na ni megafonem „Jménem zákona zastavte!“ Přitom tramvaj různě předjížděli a podjížděli aby uviděli, kdo ji řídí.

Rezatej kluk totiž, když ho policie začala pronásledovat, se v kabině tramvaje přikrčil, aby ho nebylo vidět. Za boha nechtěl zpátky do černé díry a bylo mu jasné, že když ho policisté dopadnou, černá díra ho nemine na pěkně dlouho. Proto tak riskoval a rozjel tramvaj proti policejnímu autu na kolejích. Chtěl za každou cenu policii ujet, z tramvaje utéct a dělat jako by nic. Ale policisté mu byli neustále v patách, neustále kolem něj kroužili a on neměl příležitost tramvaj zastavit a zdrhnout. Ale vykukovat z kabiny musel aspoň trochu, aby viděl na cestu a mohl tramvaj řídit. A to se mu stalo osudné.

Jeden mladý horlivý policista, který se chtěl před kolegy a před náčelníkem vyznamenat, nic nedbal na hrozící nebezpečí, stáhl okénko auta a vysoukal se z něj celou horní polovinou těla, aby se dostal dost vysoko a uviděl do kabiny tramvaje. Bylo to opravdu velmi nebezpečné, protože auto přitom uhánělo plnou rychlostí po nerovné vozovce, různě nadskakovalo a otřásalo se a policista měl co dělat, aby z něj nevypadl. Ale nakonec se vztyčil a když auto předjíždělo tramvaj, na okamžik mohl nahlédnout do její kabiny. A uviděl v ní rezatýho kluka.

Policista leknutím div nevypadl z auta, okamžitě zalezl dovnitř a do policejní vysílačky začal rozčileně křičet „Tramvaj řídí rezatej kluk!!! V tramvaji jede rezatej kluk!!! Ujíždí nám rezatej kluk!!!“ Když to uslyšel policejní náčelník, ihned vyhlásil nejvyšší pohotovost a do ulic vyrazili všichni policisté, kteří byli ve službě, i ti úplně nejstarší. Náčelníkův rozkaz zněl: „Zastavte tramvaj za každou cenu, rezatej kluk nám nesmí utéct! To by byla ostuda pro celou policii!“ Ale jak tramvaj zastavit už náčelník nevěděl a nevěděl to nikdo z policistů.

Nakonec jeden z těch nejstarších policistů dostal nápad. Z prázdných papírových krabic nechal postavit na kolejích nedaleko jedné konečné velikou zeď a na ni policisté napsali velikánskými písmeny „Černá díra“. A policisté se schovali za tu zeď a čekali, až k ní tramvaj přijede. A protože věděli, že chytit rezatýho kluka nebude jen tak, měli sebou i policejního psa, velikánského černého hafana, který už od pohledu všem naháněl hrůzu.

Policisté za zdí nečekali dlouho. Za několik okamžiků se tramvaj skutečně objevila a přijížděla ke krabicové zdi. I kdyby tramvaj nezastavila, nic by se nestalo, jen papírové krabice by se rozlétly po okolí. Ale tramvaj začala brzdit až zastavila. Rezatej kluk totiž, když uviděl zeď a přečetl si nápis, se velice polekal, propadl panice a chtěl z tramvaje utéct stůj co stůj. Proto tramvaj skutečně zastavil, otevřel dveře, vyskočil ven a začal utíkat do polí kolem trati. Policisté na to čekali, vyběhli zpoza zdi a pustili se za rezatým klukem. Jenže rezatej kluk měl veliký strach a tak utíkal, jako by mu za patami hořelo a policisté mu nestačili. Pustili proto za rezatým klukem policejního psa, aby ho chytil.

Veliký černý hafan umí utíkat mnohem rychleji než rezatej kluk a také ho za chvíli dohonil. Předběhl ho, otočil se proti němu, vycenil zuby a zavrčel „Rrrrrrrrrrezatej kluku, brrrrrrrzdi nebo tě hrrrrrrrrrrryznu! Hrrrrrrrrrrrryznu tě do rrrrrrrrrrrrrruky!“ Pohled na policejního psa byl tak děsivý, že rezatej kluk zůstal stát jako by ho do země zarazil, jen třeštil oči a třásl se strachy. „Rrrrrrrrrrraději stůj nebo tě oprrrrrrrrravdu hrrrrrrrrrrrrozně hrrrrrrrrrrrrryznu rrrrrrrrrrrrrezatej kluku,“ vrčel dál policejní pes a výhrůžně cenil zuby. A to už dobíhali první policisté, rezatýho kluka chytili, nasadili mu pouta a vedli ho k policejnímu autu, aby ho zavezli do opravdové černé díry. Policejní pes kráčel vítězoslavně vedle rezatýho kluka a neustále vrčel „Rrrrrrrrrrrrrezatej kluk do čerrrrrrrrrrné dírrrrrrrrrrrrry! Rrrrrrrrrrrrrezatej kluk do čerrrrrrrrrrné dírrrrrrrrrrrrry!“

Nakonec z toho byla veliká sláva pro policii. Rezatej kluk zase bručel v černé díře, ve městě byl klid a nikdo netropil lumpárny, tramvaji se vůbec nic nestalo, za což všichni policii děkovali a ředitel Dopravního podniku zvlášť, a ten odvážný policista, co nedbal nebezpečí a vysoukal se z auta aby uviděl do kabiny tramvaje, dostal vyznamenání zrovna jako ten druhý, který dostal nápad postavit na koleje zeď z krabic. A tu ubohou tramvaj, se kterou rezatej kluk uháněl nočními ulicemi, krásně vyčistili a natřeli novou pěknou barvou, že celá svítila a pan řidič, co s ní jezdíval, na ni byl velice pyšný. Jen ho trochu mrzelo, že dostal vyhubováno za svou nedbalost, když tramvaj na konečné nezajistil a umožnil tak rezatýmu klukovi, aby s ní ujel.

„A dědo, můžeme se tou tramvají svézt taky?“ poprosila Tina. Obě holčičky už dávno všechno snědly a jen tiše seděly a poslouchaly celou pohádku. „Vždyť jsme s ní už jeli minule,“ připomněl jim děda. „No přece s tou krásně růžovou!“ A Nikolka s Tinou se na židlích napřímily a očička se jim rozsvítila radostí, že se toho velikého dobrodružství také tak trochu zúčastnily. „A pojedeme s ní ještě jednou?“ chtěla si to pořádně vychutnat Nikolka. „No samozřejmě, počkáme si na ni a svezeme se s ní,“ slíbil děda k veliké radosti obou posluchaček. A tak se také brzy stalo.

3. kapitola

„Vy ale jste dvě rezatý holky,“ zlobil se naoko děda a Nikolka s Tinou na chvíli přestaly dovádět. Byly s dědou v parku na procházce a na prolézačkách hrály hru Dědo, hop! Hra spočívala v tom, že jedna po druhé lezly na vršek nejvyšší prolézačky, tam zavolaly „Dědo, hop!“ a skočily dolů. Děda je musel chytit, aby se nenatloukly, a přitom ještě ve vzduchu každou z nich zatřepal, udělal na ni hrozivý obličej a zavrčel. Holky se jako lekly, vřískaly smíchy a jen co je děda postavil na zem, utíkaly znovu na prolézačku. Dědovi se líbilo, jak se holky řehtají, a tak tu hru s nimi hrál, i když to byla perná fuška, večer ho pak bolela záda jakoby celý den kopal krumpáčem a musel si je mazat hojivou mastí. Proto se zlobil jen naoko, hlavní důvod byl ten, že si potřeboval odpočinout. Holky totiž byly k neutahání.

„Ale holky přece nejsou rezatý, to jenom kluci,“ namítala Nikolka, „a my už vůbec ne, my jsme hodné!“ „Jo, ale jen když spíte,“ ušklíbl se děda. „A že holky nebývají rezatý? Kolikrát víc než kluci,“ zvedl obočí. Dva vydařené exempláře rezatých holek měl právě před sebou a na dalších několik si velmi dobře vzpomínal. Ale jména konkrétních osob si raději nechal pro sebe. „To jste nikdy neslyšely o rezaté princezně?“ získával další oddychový čas, protože záda začala bolet. „Ne, neslyšely,“ ozvalo se dvouhlasně z obou pusinek. „Tak nám to vyprávěj,“ žadonily svorně. A děda si s úlevou sedl na nedalekou lavičku, holky se uvelebily vedle něj a pohádka mohla začít.

Jak roztřískala brnění

Rezatá princezna podle Tiny

To se stalo v jednom malém království, ve kterém žil i náš rezatej kluk. Panu králi a paní královně se narodila dceruška. Jako miminko byla moc krásná, miloučká a celá jako by svítila. Dali jí jméno Dobromila, protože si mysleli, že svítí dobrotou a že z ní bude ta nejhodnější a nejkrásnější princezna ze všech princezen. Ale už když se naučila capkat, bylo s ní něco divného. Stále byla krásná, stále svítila, ale nebylo to dobrotou, nýbrž neplechami. Pořád někam lezla, za všechno tahala, všechno shazovala na zem, co mohla rozbila a když ji zavřeli do ohrádky, aby měli chvilku klid, vřískala, jako by ji na nože bral. To ale dělají skoro všechny malinké děti, tak to brali jako normální a mysleli si, že z toho vyroste. Ale nevyrostla, naopak ty její lumpárny rostly s ní a byly čím dál větší a větší. Nic nepomáhalo napomínání, nic nepomáhaly domluvy, nic nepomáhaly ani tresty. Z Dobromily se stalo naprosto nezvladatelné dítě, před kterým se třásl celý královský zámek i s podzámčím. Začali jí proto říkat rezatá princezna, zkráceně Rezatice.

Královský zámek byl veliký a starobylý. Stál na kopci, byl obehnán hradbami, kolem kterých se rozkládal park a za hradbami byly uzounké uličky mezi hradními budovami, které byly stavěny z velikých kamenů na tři nebo čtyři patra, měly mnoho komnat a místnůstek, tři velké věže a spoustu malých věžiček. Uvnitř bylo hotové bludiště chodeb, ve kterých se klidně dalo zabloudit a chodby vedly i pod zem, kde byly sklepy, hluboká studna a hladomorna. Tou rezatou princeznu strašívali, když tropila veliké neplechy, a jednou ji do ní i na pár hodin zavřeli aby věděla, jaké to je. V hladomorně byla tma a zima, ze zdí visely obrovské pavučiny plné velikých odporných pavouků a po zemi běhaly krysy. Rezatá princezna se tam málem hrůzou zbláznila, vřískala jako smyslů zbavená a když ji odtud pustili, celý týden byla naprosto hodná. Ale jen jeden jediný týden, déle to nevydržela.

Nemůžete si rezatou princeznu představovat jako krásně oblečenou holčičku v krinolíně a s korunkou na hlavě. Krinolínu nenosila, tu si oblékla jen o velkých svátcích a po velikém přemlouvání její maminky, paní královny. Běhala celý den v kalhotách a v tričku a jak tropila neplechy, tak bývala od nich pořádně umazaná. Korunku na hlavě také nemívala a její vlásky nebyly dlouhé, ale jen nakrátko ostříhané aby jí nevadily v těch divočinách, co tropívala. Po tatínkovi zdědila krásně rusé a po mamince kudrnaté vlasy, které byly nepoddajné jako ona sama. Vlasy nemívala způsobně učesané, ale kudrlinky a vrkoče jí z hlavy trčely na všechny strany, spadávaly do čela a draly se přes uši. Hřeben s nimi nic nesvedl, ať ji maminka česávala jak dlouho chtěla. Někdy z toho její maminka paní královna byla přímo zoufalá když potřebovala, aby byla Dobromila krásně učesaná a ono ne a ne.

Naopak jejímu tatínkovi panu králi se ty neposlušné kudrny líbily, rád jí je něžně probíral a cuchával, když mu sedávala na klíně a on jí vyprávěl o jejich království a o svých předcích, slavných a divokých válečnících. I oni mívali rusé vlasy a vousy, které se jim neposlušně draly zpod přilbic a v bojích naháněly nepřátelům strach a hrůzu, když se ti divocí válečníci vrhali v čele svých nejvěrnějších a nejstatečnějších bojovníků do nejprudších bitevních vřav. Proto jim přezdívali Rudovous a doplňovali pořadovou číslici, až nakonec měli Rudovousů celou dlouhou řadu od prvního až po třicátého šestého. Ta přezdívka nebyla posměšek ani pohana, ale jméno které budilo strach a respekt.

Říkali tak i jejímu otci a protože neměl syna, ale jen jednu dceru, přidávali ještě přídomek Poslední, protože byl posledním králem svého rodu. I on měl ryšavé vlasy, jenže ne kudrnaté ale rovné, ale zato kučeravý plnovous, jak jinak než také ryšavý. Byl vysoký, štíhlý a svalnatý i ve svém věku a ženy o něm říkaly, že je velký fešák. Jeho oči byly stále jakoby trochu přimhouřené, ale jejich pohled byl přímý, upřený a zkoumavý. Pod výrazným poněkud orlím nosem měl pěkně vykrojená ústa, v jejichž koutcích jakoby stále seděl mírně pobavený úsměv. Jeho vystupování bylo hrdé, jak se na krále sluší, ale ne povýšenecké. S lidmi jednal přímo, přívětivě a zdvořile, takže ho lidé v celém království měli rádi i když o něm všichni věděli, že v mládí nebýval žádný výlupek ctnosti, ale naopak pěkné číslo, jak se také na potomka slavných a divokých válečníků sluší a patří. Ale ještě než nastoupil na trůn stal se z něj člověk moudrý a uvážlivý, který své království dokázal spravovat ku prospěchu všech tamních lidí.

Obličej měla rezatá princezna po mamince pěkný a souměrný s velikými zelenými kukadly a výrazným nosem po otci, byla o trochu větší než ostatní děti v jejím věku ale nebyla tlustá, spíše měla dlouhé nohy i ruce. Byla mrštná a silná jako stejně staří kluci a v lecčems je i předstihla. A navíc byla velmi bystrá, chytrá a nebojácná, jak se ostatně dalo od královské dcery s takovým rodokmenem čekat. Do školy tehdy ještě nechodila, ta na ni teprve čekala. Když bylo hezky, hrávala si rezatá princezna venku v zámeckém parku, jezdila po něm cesta necesta nejprve na trojkolce, pak na koloběžce a nakonec na kole, lozila na stromy, házela si míčem – zkrátka si hrála jako všechny děti. Když bylo škaredě, běhala po zámeckých chodbách, prolézala komnaty a komůrky, nakukovala do sklepů a šplhala po schodech do věží a věžiček. Měla tam spoustu skrýší a schovek, o kterých si myslela, že o nich nikdo neví, ale královský komoří který měl za povinnost vědět úplně všechno o všech, je samozřejmě všechny znal. Ale aby princezně nekazil radost, dělal, že je nezná a když ji hledal, chodíval jakoby nazdařbůh po chodbách a volal ji. Ve skutečnosti ale moc dobře věděl, kde je právě schovaná a co tropí. Jak to věděl bylo jeho velké tajemství a umění.

Jedna z komnat, kde bývala nejraději, byla zámecká zbrojnice. Na stěnách tam visely nejrůznější meče, dýky, palcáty, sekery a halapartny, také na nich visely bambitky a několik starodávných pušek, u stěn stála starobylá brnění a uprostřed bylo malé dělo. Nic z toho se k válčení už dávno nepoužívalo, byly to památky na dávné časy, kdy prapradědové nynějšího pana krále byli slavní a úspěšní válečníci, kteří válčili na bojištích po celé Evropě a hájili a nakonec i uhájili samostatnost svého malého království. Jejich portréty a také obrazy s bitevními výjevy visely v reprezentativních komnatách paláce a rezatá princezna si je s oblibou prohlížela a představovala si, že i ona je slavná válečnice a bojuje za nezávislost svého království oděna do krásného brnění.

Jednoho dne, kdy po několik dní bylo venku škaredě že by psa nevyhnal a rezatá princezna už několikrát prošmejdila celý zámek, zašla celá znuděná do zámecké zbrojnice, sedla si na zem a zabrala se do svých válečnických představ. Po chvilce ji to ale bylo málo, zvedla se, na hlavu si nasadila středověkou přilbu a do ruky si vzala jeden z velkých mečů, co visely na stěnách. Tím se začala kolem sebe ohánět a sekala do brnění, která stála u stěn. To jako byli nepřátelští válečníci, které musela udolat. Ale meč byl těžký, princezna neměla dostatečně velkou sílu a tak s ním moc nezmohla. Proto ho po chvilce odložila a se stěny si vzala krásnou halapartnu na dlouhé tyči, která měla na konci ostrý bodec a naproti ostrou sekerku.

S halapartnou se válčilo úplně jinak. Nebyla tak těžká a díky dlouhé tyči se ostrý bodec zasekával do brnění a dělal do něj hluboké důlky, často i díry. Rezatá princezna se dostala do ráže a sekala kolem sebe jako pominutá. Úplně rozmlátila několik brnění a nakonec se pustila do toho nejhezčího, celého stříbrného a zlatem vykládaného, na kterém byly rytiny válečných výjevů. V tom brnění se pochopitelně nebojovalo, to si pořídil praprapradědeček pana krále ke slavnostním účelům. V princezniných očích to ale byl nepřátelský král, kterého když zabije, osvobodí své malé království od nepřátelských vojsk. A tak sekala a sekala, brnění už bylo plné děr a dírek, místy celé zprohýbané, když po jedné zvlášť silné ráně se do něj halapartna zasekla hodně hluboko a když ji rezatá princezna chtěla vytáhnout, brnění s hrozným řinčením spadlo na zem.

Zbrojnice se nacházela v odlehlé části zámku a tak údery do brnění nikdo pořádně neslyšel. Teprve řičení padajícího brnění zaslechli dvořané a sloužící a rozběhli se do zbrojnice aby zjistili, co se děje. Jako první doběhl královský komoří, který samozřejmě věděl, kdo ve zbrojnici je, a když zaslechl řinčení, popadla ho zlá předtucha. Když se ale dostal dovnitř a rozhlédl se, málem ho ranila mrtvice z té spouště, co okolo sebe uviděl. Všechna ta brnění měla velikou historickou cenu, pan král si na nich velice zakládal a rád je ukazoval vzácným návštěvám, cizím panovníkům a prezidentům když přijeli na státní návštěvu do jeho království, a vypravoval přitom o dávných bitvách svých předků. Teď z těch všech brnění byly jen zprohýbané a děravé kusy plechu a nejhůř na tom bylo to nejvzácnější slavnostní brnění, které bylo rozbité na cimprcampr.

Uprostřed té spouště stála rezatá princezna, v rukách ještě držela halapartnu, zhluboka oddychovala otevřenými ústy a oči měla vytřeštěné z toho velikého boje. Šla z ní a z té halapartny taková hrůza, že nikdo z dvořanů a sloužících se k ní neodvážili přiblížit, dokonce ani královský komoří ne, jen stáli podél stěn a ve dveřích a zírali na to nadělení. „Co se tady stalo?“ zaslechli po chvíli hlas pana krále a všichni se rozestoupili, mnozí se raději přikrčili a schovali za sloupy místnosti, protože se báli, co pan král bude dělat, až uvidí, co se tady stalo.

A nespletli se. Když pan král uviděl tu hroznou zkázu, popadl ho nepříčetný vztek. Všechny vzácné památky na jeho slavné předky byly načisto rozmlácené, rozmlácené tak, že nikdy nepůjdou spravit, že už je nikdy nikomu nebude moci ukázat, že se s nimi nikomu nepochlubí. Ta představa ho rozlítostnila a jeho vztek ještě umocnila. Pan král měl v sobě ještě dostatek krve svých dávných předků, slavných válečníků, a když se rozzlobil, šla z něj opravdová hrůza. „Kdo to…“ spustil výhrůžně když v tom uviděl rezatou princeznu a všechno mu bylo jasné. „Proč, u všech rohatých…“ nakousl další otázku, kterou ale přerušila hrozná rána. Rezatá princezna, když uviděla, jak moc se pan král zlobí, se lekla, najednou jí došlo, co udělala, upustila halapartnu na zem a do očí jí vyhrkly slzy. Z pana krále šla taková hrůza a vztek, že se celá jakoby schoulila do sebe a najednou nebyla slavná válečnice, ale malá holka, co provedla hrozitánskou lumpárnu. Pan král se už ale nehodlal zdržovat bezpředmětnými otázkami kdo, proč a jak. „Zavřete ji do hladomorny! Hned!“ zařval jako šílený, otočil se na podpatku a odešel. Měl strach, že by mohl úplně ztratit sebeovládání a to by se pak děly věci. Zatím se mu to stalo v životě jen dvakrát a hodně dlouho potom se v zámku všichni třásli hrůzou - a jemu samotnému také nebylo nejlépe.

Tak ho potkala paní královna, které to trvalo přece jen trochu déle, než dorazila ke zbrojnici. Byla už trochu při těle, byla veliké dobračisko a dost ji trápilo, jakou to má rezatou dceru. Byla stále velmi pěkná žena vyšší postavy s krásnou tváří a nádhernýma očima, nad kterými se jí vlnily přirozeně blond vlasy. Byly původně kudrnaté, ale paní královna si je rovnala a nosila utažené do drdůlku v zátylku. Rezatá princezna zdědila hodně z její krásy. Paní královna se oblékala s velkou elegancí a chovala se vybraně jako pravá dáma, kterou skutečně byla, což se marně snažila naučit svou divokou dceru. Lidé v celém království ji milovali a pro tu dceru tak trochu i litovali. Ona však svůj úděl nesla s velikou noblesou. Jen malé vrásky na čele mezi obočím naznačovaly, jaké úsilí ji to stálo.

Když paní královna uviděla rozlíceného pana krále, začala tušit to nejhorší. A když pak potkala dva sloužící, kteří vedli uplakanou rezatou princeznu do hladomorny, bylo jí skoro všechno jasné. Jen nakoukla do zbrojnice, na nic se neptala a rovnou zašla do kuchyně aby zabezpečila, že rezatá princezna bude mít v hladomorně co jíst, že jí tam dají teplou deku, aby nenastydla, a baterku, aby neumřela hrůzou. Nemělo smysl se s panem králem bavit o tom, po kom ta holka je a čí je to vina. On věděl stejně tak dobře jako ona že holka je po něm, protože on za mlada také vyváděl strašné lumpárny, a že se s tím nedá nic dělat. Že to holt všichni musí nějak přežít. Genetické dědictví mnoha generací divokých válečníků se prostě potlačit nedá.

Tři dny s panem králem nebyla žádná řeč. Lomcoval s ním nepříčetný vztek a nikdo se mu neodvážil přijít na oči, paní královnu nevyjímaje. Rezatá princezna byla celou dobu zavřená v hladomorně a paní královna se starala, aby měla co jíst, aby tam měla světlo, teplé a suché oblečení a deku. Chodila to osobně kontrolovat a rezatou princeznu těšila. Ta byla celá nešťastná z toho, co provedla, z hladomorny byla strachy bez sebe a mamince slibovala, že už bude hodná a že už nikdy nic takového neprovede. Maminka paní královna to brala s velikou rezervou, měla už se svou dcerou bohaté zkušenosti a tak věděla, jak dlouho jí takové sliby vydrží. Ale nic neříkala, proč by měla situaci zhoršovat připomínáním minulých prohřešků.

Třetí den za panem králem přišel královský komoří a vedl sebou mistra uměleckého kováře, proslulého svou dovedností v celém království a nejen tam. „Co lidské ruce jednou vyrobily, to jiné lidské ruce dokáží opravit nebo vyrobit znovu,“ řekl komoří na úvod, „a ta brnění ve zbrojnici už potřebovala důkladně zrenovovat a opravit tak jako tak.“ Pan král na komořího vděčně pohlédl a pak se všichni sebrali a zašli do zbrojnice. Tam mistr umělecký kovář prohlížel, měřil a počítal a pak říkal čísla a termíny. Pan král a královský komoří pokyvovali hlavami, pak se chvíli domlouvali o těch číslech a termínech a nakonec se dohodli. Mistr umělecký kovář si poničená brnění rovnou odvezl do své dílny a pustil se do práce.

Panu králi to pozvedlo náladu natolik, že přestal zuřit a zatoužil po ženské společnosti. Sebral se a zašel za paní královnou do jejích komnat, aby jí pověděl, co je nového. Paní královna byla smutná z toho, co její dcera zase provedla, ještě víc z jejího trestu a nejvíc z toho, jak dlouho už jejího muže drží jeho nepříčetný vztek. Když ho uviděla ve dveřích a všimla si změny v jeho tváři, její nálada se okamžitě spravila. A vzápětí se rozhodla něco udělat, aby se podobná situace už neopakovala.

„Byla jsem dnes ráno za Dobromilou v hladomorně,“ řekla, když pan král dovyprávěl, jak se dohodl s uměleckým kovářem a že budou mít nová brnění ve zbrojnici, „a musím říci, že ta holka má nervy nadranc. Mám strach, aby se z toho všeho nezbláznila. Hrozně nerada bych měla šílenou dceru a velmi nerada bych měla dceru třeba jen s narušenou psychikou,“ pokračovala pevně a manželovi hleděla stále do očí. Sledovala jeho reakce a podle nich volila svá slova. „Moc dobře vím, co vyvedla a jaká je, moc dobře si uvědomuji, že jiná jen tak nebude. Ale uvaž, zda takové tresty nenadělají víc škody než užitku, uvaž prosím, jestli není lepší mít nezvedenou dceru než dceru se zlomenou duší.“ Panu králi stav jeho dcery dělal už také starost a jen jeho nezřízený vztek mu bránil zajít se za ní podívat nebo se optat, co se s ní děje. Pohlédl na svou manželku uznale a jen mírně, spíše na svou obranu řekl „Ale mne také zavírali do hladomorny, když jsem vyváděl lumpárny, a zlomenou duši nebo narušenou psychiku nemám - nebo se mýlím?“ a v koutcích úst se mu zachvěl jeho pobavený úsměv.

„To opravdu nemáš ale nezapomeň, že ty jsi byl kluk a ona je dívka,“ pokojně vysvětlovala paní královna a hlídala si výraz svého obličeje. Vyhráno ještě neměla. „Navíc ty jsi muž vzácného charakteru s pevnou vůlí a velkou vnitřní kázní. Musel jsi tyto vlastnosti mít už jako malý kluk. I když je Dobromila po tobě, obávám se, že těchto tvých kvalit nedosahuje. Má ale jiné dobré vlastnosti a na ně bychom měli při její výchově spoléhat. Neměli bychom ji trestat, ale spíše podporovat to dobré, co v ní je, a doufat, že ty lumpárny, co provádí, časem sama od sebe přestane dělat,“ skončila paní královna, vstala a objala svého muže. „Jsi dobrý muž a výborný král a z ní bude jednou dobrá žena a vynikající královna, na to se můžeme oba spolehnout,“ usmála se a políbila jej na ústa.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Rezatý pohádky.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.