Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Ralf Lindner

Jak naučit psa, aby netáhl na vodítku

Rady teriéra Bertíka

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00  Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 5225. publikaci

Odpovědná redaktorka Danuše Martinová
Přeložila Zuzana Martinová

Sazba Q point, elektronická verze Jan Löffelmann
Fotografie v knize Amelie Luthardt, s. 33 Kerstin Bögeholz
Počet stran 160
Vydání 1., Praha 2013

Originally published in German by Kynos Verlag Dr. Dieter Fleig GmbH,
Germany, 2005.

Kniha byla přeložena z originálu Meiner zieht immer!
Wieder Spaß am Spaziergang mit lockerer Leine,
vydaného nakladatelstvím Kynos Verlag GmbH, Nerdlen, Germany.

© 2011 Kynos Verlag, Nerdlen, Germany
Czech language translation © Grada Publishing, a.s., 2013
Cover Design © Q point, 2013

Názvy produktů, firem apod. použité v knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků.

ISBN 978-80-247-4333-2

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

ISBN 978-80-247-8366-6 (ve formátu PDF)
ISBN 978-80-247-8386-4 (ve formátu EPUB)

Úvodem

Jo ták… Vy tedy chcete vašeho psa odnaučit táhnutí na vodítku. A to pokud možno jednoduše a rychle. Bez velké námahy a bez nějakých převratných zásahů?

No, tak to vám, vážení, bohužel nemohu pomoci. Nejlépe bude, když tuhle knížku zase zavřete, odložíte a dál sebou necháte při procházkách vláčet vaším čtyřnohým miláčkem.

Vodit psa podle mojí metody určitě není „raz dva a hotovo“. Raději vám říkám hned na úvod, že to někdy může být zatraceně těžké a náročné – pro vás oba. Moje metoda je však velice účinná a vytvoří z vás a vašeho psa jeden tým a postará se o to, že se vaše společné procházky promění v zábavně strávený čas.

Tým podléhá pravidlům. Pevným pravidlům. A vaším úkolem bude zprostředkovat tato pravidla vašemu pejskovi tak, aby jim také rozuměl, a na dodržování těchto pravidel pak důsledně dohlížet. Nic víc a nic míň. S těmito pravidly se však musíte samozřejmě nejprve seznámit a pochopit, proč je vlastně musíte stanovit.

Jistě. Vysvětlování těchto pravidel se vám tu a tam bude zdát poněkud podrobné a nudné. Přesto si je přečtěte. Je totiž veledůležité, abyste i vy porozuměli, proč váš pes za vodítko tolik táhne, a aby také váš pes porozuměl, co mu chcete sdělit. Pak a jen tehdy budete schopni ho přesvědčit o tom, že na vodítku táhnou pouze hlupáci.

Váš Bertík

Proč to dělá?

Mnozí z vás, ne-li dokonce všichni, si určitě kladete otázku – proč je ten pes tak hloupý, že na vodítku táhne? A téměř všichni jste už asi zaslechli tuto větu:

„Pro nás oba by přece bylo mnohem pohodlnější, kdyby šel vedle mě hezky spořádaně!“

Co na to mám říct? Že je to pravda. Jenže váš pes tohle neví. A přesně v tom spočívá celý problém.

Ani krok bez cíle

My psi potřebujeme vždycky motivaci, abychom se dali do pohybu. Nikdy bychom se jen tak jednoduše, jak to často děláte vy, neprocházeli po okolí a neužívali si hezkého počasí. Do chůze nebo běhu se dáme jen tehdy, když ve větší či menší vzdálenosti zahlédneme, ucítíme nebo zaslechneme něco zajímavého. Radostné skákání do vzduchu, které někdy na začátku procházky předvádíme, vyjadřuje pouze radostné očekávání nových objevů, které jsou určitě před námi. Vlastní pohyb se pak odvíjí vždycky od cíle k cíli.

Této zásady se držíme také při hraní s našimi kamarády. Jen se v tomto případě neřídíme dědičným genem objevitele, nýbrž sledujeme zcela jiné cíle. Běžíme například proto, abychom druhého kamaráda dostihli nebo ho předhonili, popřípadě abychom zdrhli před jiným psem.

Žádné pravidlo bez výjimky

Nebo běháme sem tam – jako kdyby nás štípla tarantule –, abychom odbourali stres. To pak nemáme žádný cíl v tom smyslu, že bychom chtěli běhat od jednoho místa k druhému, nýbrž jen prostě cítíme nutkání spotřebovat rušivé stresové hormony, abychom se mohli opět uvolnit.

Miliony cílů

Každý pes má při úplně normálním venčení nekonečně mnoho cílů. Mohou to být cíle, které umíte rozpoznat i vy – s potřebnou dávkou předvídavosti a rozhledu. Většina těchto cílů však vám, lidem, zůstává skryta, protože zaprvé si nevšímáte toho, co je (pro psa) podstatné, a zadruhé nejste schopni ucítit to, co ucítí psi.

Zcela normální, ale dobře trénovaný průměrný pes jako já je schopen najít dvě zrnka písku na úseku pláže velikosti 50×500 m, jestliže tato zrnka mají určitý – mně známý – pach a nenacházejí se hlouběji nežli půl metru pod povrchem. Pro mě je to hračka, stejně jako pro vás třeba nákup v supermarketu.

Z čeho ale sestávají naše cíle? Jdeme vždy jen za nosem? Ha, to by bylo přece jednoduché! Tady vás však musím bohužel zklamat.

Vizuální cíle

My psi se zaměřujeme mimo jiné na zcela zvláštní vizuální cíle, které byste také vy mohli rozpoznat, pokud byste měli oči aspoň jednou skutečně otevřené. Představte si prostě situaci, kdy jdete v jednu hodinu po půlnoci neznámou ulicí. Jednou tamhle, podruhé onde zaslechnete podezřelý šramot a – oh, nepohnulo se právě něco? A vy musíte projít zrovna pod tím mostem. Brr, to je ale hrůza. Náhle jsou všechny vaše smysly zostřené. Vždyť by mohlo za každým rohem, za každým stromem a z každého domovního vchodu hrozit nebezpečí!

Za rohem a živým plotem

Vidíte?! Teď už víte, co mám na mysli. My psi takto jdeme světem už za nejjasnějšího dne. Zcela jasně totiž víme, že nebezpečí mohou číhat všude. A proto se koukneme za každý roh a za každý živý plot. Za každé auto a do každého průjezdu. Vždyť přece musíme dávat pozor i za vás. Ale to už je jiné téma a k tomu vám řeknu víc až později.

Je tu někdo?

Známé a neznámé

K některým cílům se chceme dostat obzvláště rychle, protože jsou pro nás více nebo méně důležitější než jiné. Mohou to být cíle známé, jako například řeznictví či vaše auto. Ale také (zatím) cíle neznámé, které je třeba prozkoumat a zkontrolovat, jako například popelnici, která tady ještě včera nestála…

Všechny tyto vizuální cíle byste mohli také vy zaevidovat, kdybyste aspoň někdy dávali trochu lépe pozor!

Paměť na tvary

Ano, dávat pozor! A dívat se pozorně kolem. Neboť některé viditelné cíle, které dále vůbec neberete na vědomí, jsou pro nás zvlášť důležité, protože mají například určitou formu. Každý pes rád sleduje také občas cíl, který mu připomíná něco, co s momentální situací nemusí mít vůbec nic společného:

… hůl, kterou byl někdy uhozen

… krabici s dobrotami

… misku na vodu

… muže s kloboukem, který se podobá tomu, který mu před čtyřmi lety jednou dal něco dobrého na zub

… psa, který je podobný tomu zloduchovi, s nímž měl kdysi nepříjemnost.

Akustické cíle

U akustických cílů to ovšem vidím černě. Vždyť vy nic neslyšíte. Nojo, trochu jsem to přehnal s tím, že vůbec nic neslyšíte, ale ve srovnání s námi jste takřka hluší. Že tomu nevěříte? No, o tom vás hned přesvědčím!

Zrovna u vysokých tónů máme nad vámi totálně navrch. Dokonce i tehdy, když tyto tóny dokážete ještě vnímat, potřebuje jeden takový tón tisícinásobek zvukové energie, abyste ho vzali na vědomí.

Zkuste někdy nastavit knoflík na své hifi věži na „jedničku“ a nalaďte nějakou písničku tak, abyste ji ještě jakž takž slyšeli. Malá rada: písnička by měla mít pokud možno hodně basů. Slyšíte ještě něco? Dobře. Nyní hifi vypněte, nastavte hlasitost na „sto“ – na „tisíc“ přece nemůžete – a zase přístroj zapněte. Óje, pardon. Neprozrazujte pak svému ušnímu lékaři, že jsem to byl já, kdo vás k tomuhle navedl.

K tomu ještě přistupuje to, že my daleko precizněji bereme na vědomí, odkud hluk přesně přichází …

Už jste někdy ze vzdálenosti 50 metrů zaslechli, jak myš běží trávou? Já ano! A také vám mohu na méně než jeden metr přesně říci, odkud přiběhla a kterým směrem peláší dál. Pro mě je to těžké asi tak jako pro vás číst noviny.

Zajímavé

Náš zájem vzbudí kdejaký šramot. Žádný div, když pomyslíte na to, o kolik toho vnímáme víc než vy. A když je něco zvláště interesantní, pak si to přece musíme prohlédnout pěkně zblízka.

Hrozivé

Zachytíme-li podezřelý zvuk, jsou dvě možnosti. Buď tomu chceme přijít na kloub – takže hurá kupředu! Nebo raději vezmeme do zaječích – tedy pryč odtud!

Výsledek je vždy tentýž: vy jste prostě příliš pomalí a my vás musíme za sebou táhnout.

Pachové cíle

Teprve teď to však začíná být opravdu zajímavé. My totiž umíme nejen velmi dobře čenichat, tedy vnímat pachy. Ale my je umíme také výborně rozlišovat a zcela přesně poznáme, „jak staré“ tyto pachy jsou a od „čeho“ nebo (pokud dotyčného známe) dokonce od koho pocházejí.

K tomu potřebujeme přibližně 40 % naší celkové mozkové kapacity a snad si dokážete představit, jak namáhavé pro nás čenichání je. Abychom toho byli schopni a především byli dostatečně motivováni tohoto výkonu mozku také využívat, napomohla tady matka příroda malým trikem. Pachy jsou pro nás psy nejen důležité, ale jsou rovněž velice často spojeny se silnými emocemi. Spočívá to v tom, že disponujeme v našem mozku jakýmsi druhem „informační dálnice“, která bez jakékoli okliky směřuje z našeho čichového centra do emočního centra. Tím se může stát, že nějaká určitá vůně – a nemusí mít vůbec nic společného se sexualitou – vyvolá přímo a okamžitě jisté pocity, jako například panický strach, absolutní blaženost nebo prostě jen velké vzrušení.

Paměť na pachy

K tomu se ještě připojuje to, že si umíme pachy skutečně dobře a nadlouho zapamatovat! Zvláště takové, které jsou nějak spojeny se silnými pocity, nebo takové, které jsme vnímali již v našem dětství.

Pes si na nějaký pach dokáže vzpomenout i po dlouhých letech, i když ho vzal na vědomí jen jednou jedinkrát a na velice krátkou dobu. Musí jenom tento pach najednou vnímat jako „důležitý“ a „mimořádný“.

Princip úspěšnosti

Každý pes, a je úplně jedno jaké rasy, jakého stáří a zda je to pes nebo fena, si počíná podle jedné, pro něj zcela nezměnitelné zásady:

Co mě dovede dál, to opakuji – co mě dál nedovede, nechám být!

Přesně tato zásada se postará o to, že vás pes na vodítku táhne!

Tisíce malých úspěchů

Úplně normální průměrný pes, který není na vodítku veden podle mé, Bertíkovy, metody, zažije na každé, i sebemenší procházce dobrou stovku pocitů úspěchu tím, že na vodítku táhne. To dělá za měsíc – řekněme při pěti procházkách denně – už nějakých patnáct tisíc skvělých úspěchů. Přepočteno na rok to pak činí dohromady téměř dvě stě tisíc! Oproti této impozantní kvótě úspěšnosti je všechno ostatní, co si váš malý miláček jinak ještě vyzkouší a naučí, takřka deprimující.

Co znamená úspěch?

Vím, že mi to nevěříte. V této chvíli mě považujete určitě za malého hloupého teriéra, který se nejspíše rád vychloubá. To vám nemohu mít za zlé, a spíše bych vám měl snad nejdříve vysvětlit, co pro mě a mé kamarády vlastně znamená „úspěch“.

Co je to cíl?

Pokud si krátce shrneme všechno, o čem jsem vám doteďka vyprávěl, pak každý pes se pokouší co možná nejrychleji dosáhnout svého cíle. To ostatně děláte vy také, když se snažíte dostat z bodu A do bodu B. A je jedno, zda jedete, letíte, nebo běžíte.

Život teď a tady

My psi ovšem rozumíme úspěchem něco jiného než vy lidé, popřípadě než co za úspěch považujete. Spočívá to v tom, že myslíme a jednáme v mnohem kratším horizontu a rychleji než vy a že dokážeme postupovat s mnohem menší předvídavostí a promyšleností, než je tomu u vás. Naše potřeby uspokojujeme „tady a teď“ – a to ihned.

Když si můj páníček bere pivo z ledničky a vidí, že jsou v ní už jen dvě piva, tak ví, že musí jít pivo koupit, aby příští den neumřel žízní. Mě takové obavy spojené s budoucností netrápí. Když dostanu hlad a najdu něco, co se dá jíst, tak to spořádám a je to. Zda také zítra něco najdu k jídlu, o to se vůbec nestarám. Schovávat si něco na příště, to je dobré pro lidi – my psi fungujeme jinak!

V čem spočívají naše úspěchy?

Když máme před očima, v nose nebo v uších nějaký cíl, potom se k němu chceme dostat co možná nejrychleji a přímou cestou. Pokud tohoto cíle dosáhneme, nejprve naši malou misi úspěšně dokončíme a pak si na naše konto úspěchů připíšeme jako vyzkoušený prostředek všechna jednání, která k tomu byla nezbytná. Tečka!

Pokud si ale nyní myslíte, že je tím všechno vyřízeno, jste bohužel opět na velkém omylu, jelikož jste zase nevzali v úvahu, že my psi žijeme jen přítomným okamžikem, tady a teď.

Také – a právě malé úspěchy se započítávají

Neboť jako úspěch se počítá již každý sebemenší malý krůček, který vede k tomu, že se přiblížíme k našemu cíli. To, že tohoto cíle pak nakonec nedosáhneme, hraje přitom podružnou roli. Lépe řečeno, my tuto okolnost vůbec nepostřehneme. Tady jde o to, že si dokážeme zapsat jen přímé zkušenosti, protože nejsme schopni myslet a plánovat abstraktně. Ale tohle vám vysvětlím podrobně později.

Ještě se vrátím k té paměti: my psi neumíme kombinovat tak dalece jako vy. Něco vyzkoušíme a k cíli se přiblížíme, nebo ne. A patřičný postup si prostě zapíšeme do hlavy.

Úspěchy během vycházky

Pes vás táhne na vodítku na základě tisíců předchozích úspěchů. Malé úspěchy přijdou tehdy, když se přiblíží ke svým cílům. Velké úspěchy zaznamená, když vám zkříží cestu. A obrovské úspěchy, pokud svých cílů dosáhl a vy se postaráte o to, aby se vodítko zase prověsilo.

Princip Rubikovy kostky

Vzpomínáte si ještě na Rubikovu kostku? Ta z vás mnohých udělala vlastně jakési psy – pokud vezmeme v úvahu princip úspěchu. Jak často jste s tou věcičkou otáčeli? Ha! Poskládali jste ji správně, aniž byste předem věděli, jak na to? Asi sotva. Ale stejně jste to zkoušeli pořád kolem dokola. A měli jste radost a byli jste pyšní, když jste pak skutečně měli jednou stěnu kostky v jedné barvě. I když jste později ve snaze dosáhnout téhož u druhé stěny tu první zase poničili.

Táhneme kvůli úspěchu

U nás psů je tomu úplně podobně, s tím malým rozdílem, že my stěnu Rubikovy kostky sestavíme daleko rychleji než vy. Pro nás znamená každý krůček, který nás přiblíží k – z vašeho pohledu většinou imaginárnímu – cíli, jakoby hotovou stěnu. Ale k tomu přistupuje ještě jeden větší rozdíl: každá jednotlivá sestavená stěna nás přesvědčí, že si počínáme správně. I když kostku nikdy nedáme dohromady. Samozřejmě že to zkoušíme neustále znovu a znovu a každá jednotlivě sestavená strana nás víc a víc přesvědčuje o tom, že postupujeme podle správného vzoru.

Malé a velké úspěchy

Navíc se nám přece jen mnohdy našeho cíle podaří dosáhnout. Snad proto, že jsme vás překvapili, nebo jsme nasadili všechny své síly. Nebo prostě proto, že jste si řekli: „No, tak ho jednou holt nechám čenichat.“

Tyto mnohé malé i velké úspěchy nás nakonec přesvědčí o tom, že to, co děláme, je správné.

Chybějící alternativy

Především je tomu však proto, že nám nenabídnete žádné přesvědčivé alternativy. Odkud máme koneckonců vědět, že bychom svých cílů mohli dosáhnout také jiným způsobem? Vždyť tohle nám neřeknete.

Jak prosím? Jo ták, že jste to svému psovi už říkali nejméně tisíckrát? No, tak to potom …

Nedostatečná komunikace

Potom asi spočívá problém v komunikaci. Jako zkušený malý teriér to znám až příliš dobře. Můj páníček mi chce také vždycky říct všechno možné, ale chybějí mu pro to jednoduše správná slova. Slova? Ó ano, přesně v tom je problém. My dokážeme slovům „rozumět“ bohužel jen tehdy, pokud jsme se naučili, co znamenají, to jste už zapomněli? Nebo jste to ještě nikdy neslyšeli?

Psí řeč

My psi nemluvíme ani česky ani anglicky či jiným jazykem, kterým mluví lidé. Jediné, co si umíme zapamatovat, jsou určitá slova, která jsme si jednou pro sebe „vyfiltrovali“. Přitom nám to většinou ještě nesmírně ztěžujete tím, že tato důležitá slova zabalíte do absolutně nesouvisejícího nesmyslného tlachání.

Emoce

A do pocitů – které ostatně dokážeme daleko lépe vnímat a interpretovat než ona dobře míněná slova.

Když za mnou můj páníček dříve udýchaně supěl, protože jsem se zase snažil dosáhnout nějakého cíle, pak pokaždé cosi breptal. Slovům jsem nerozuměl, ale hned jsem si všiml, jak je rozrušený. Tomu jsem jako chytrý teriér samozřejmě ihned rozuměl a pohotově jsem usoudil: „No jasně! Můj páníček považuje tenhle strom také za velmi zajímavý! Takže šup k němu!“

Mně totiž bylo úplně jedno, co říkal, já jen viděl, že je rozrušený. Zda páníček říkal: „Bertíku, netáhni tolik! Zatraceně! Pomalu! Já tě praštím, jestli nepřestaneš!“, nebo „Hledej, co to tak voní! Dávej pozor! Uff, hned jsem taky u stromu!“, to mně bylo fuk. Já mu stejně vůbec nerozuměl.

Jen jeho rozrušení, to jsem zaznamenal. A hned jsem věděl, že tím chtěl říct „Ano, Bertíku! Běž rychleji, přidej“ A to se přece podařilo. Vždyť i já přece chtěl k tomu stromu, kde na nás čekalo mnoho důležitých informací. A …

… samozřejmě, že jsem chtěl být u něho první!

Stres

Tahle společná vůle dostat se k tomu místu mě vzrušila pokaždé, to mi můžete fakt věřit. Čím více mě můj páníček podněcoval a dělal ztřeštěnosti, aby byl rychlejší než já, a čím dále mě následoval, čímž hrozilo, že by mě mohl předhonit, tím více adrenalinu mi vháněl do žil. A pak ještě tenhle blbý obojek, který mě neustále škrtil a ubíral na vzduchu. Potom jsem musel pochopitelně táhnout ještě více, protože jinak by to přece nikdy nevzdal!

Extra odměna

Až když jsem se dostal ke svému cíli, tak pokaždé tlak na mém ohryzku blahodárně povolil, protože můj páníček konečně také dorazil k našemu společnému cíli a konečně se postaral o to, aby se vodítko znovu uvolnilo. Této úlevy jsem se dočkal tedy teprve v okamžiku, kdy jsem dosáhl svého cíle. Byla to jakoby odměna navíc. A právě tohle mě povzbudilo, abych stejně jednal i příště.

Ke svým cílům jsem tedy táhl vždy energičtěji, protože jsem věděl, že se mi tam bude dařit lépe než na cestě k nim.

Běda, tady někdo škube za vodítko …

Dosavadní odvetná opatření

Nu, co všechno jste už vyzkoušeli „vy“? Dospěli jste už k ostnatému nebo stahovacímu obojku nebo to stále ještě zkoušíte s prudkým škubáním na normálním vodítku? Ještě předtím, než vám konečně za chvilku povím, jak svého psa táhnutí odvyknete, rád bych vám přece jen sdělil, jak se to dělat nemá, a především proč.

Škubání vodítkem

Nyní, když je jasné, že jednáme podle zásady úspěšnosti a sledujeme vždy cíle, mělo by snad být také každému jasné, proč to nemůže se škubáním vodítkem fungovat. Ale rád vám to ještě jednou objasním, abyste tohoto nesmyslu už konečně zanechali.

Škubání vodítkem z vašeho pohledu

My psi táhneme za vodítko, což je pro vás nepříjemné. V důsledku toho za něj často rázně škubnete, abyste nás za táhnutí potrestali. Podle tohoto náhlého zákroku máme poznat, že jednáme špatně.

Škubání vodítkem podrobněji

Co se přesně při škubnutí vodítkem stane? My psi se staráme o to, aby vodítko bylo napnuté, což vám záhy jde na nervy. Po chvíli táhnutí toho máte plné zuby a škubnete za vodítko. Abyste tohle škubnutí mohli provést, musíte ruku, popřípadě paži trochu napřáhnout. Za tím účelem vaše paže zamíří krátce dopředu, a v příštím momentu se zase trhnutím stáhne dozadu.

Škubání vodítkem z našeho pohledu

Vodítko je napnuté. Není to zvlášť příjemné, ale stále ještě lepší než to, co následuje poté, když vodítko povolilo. Jééé!

Vžijte se někdy do naší situace. My přece nevíme, že máte málo sil na to, abyste škubli vodítkem přímo. Zaregistrujeme jen jedno: než dojde ke škubnutí, na zlomek vteřiny tlak kolem našeho hrdla zmizí, načež se zase objeví, ale mnohem razantněji než předtím. Na revanš se ze všech sil snažíme, aby vodítko zůstalo napnuté a toto razantní trhnutí se neopakovalo. Důsledkem je, že se po každém škubnutí sice někdy nakrátko trochu zarazíme, avšak pak zase chceme za svým cílem jít dál. Podle toho, jak „úžasný“ tento cíl je a jak už jsme vystresovaní (k tomu povím později víc), se vodítko zase napne, protože cíl je neustále lákavý a my se tohoto pokušení nevzdáme. Je-li pak vodítko konečně zase napnuté, táhneme ještě prudčeji než předtím, protože…

1. … se zoufalou beznadějí konečně chceme dosáhnout svého cíle.

2. … nás naše dosavadní zkušenosti (převážné úspěchy) posilují ve vědomí, že jen takto dospějeme k našemu cíli.

3. … chceme bezpodmínečně zabránit tomu, aby vodítko znovu povolilo, protože víme, že poté následuje prudké nepříjemné škubnutí.

4. … protože jsme – tlakem na své hrdlo a radostným očekáváním cíle – již vyprodukovali tolik stresových hormonů (mj. adrenalin, noradrenalin, testosteron, cortisol …), že bychom z principu už ani jinak jednat nemohli, i kdybychom chtěli.

Úspěšné škubnutí vodítkem

Pokud byste chtěli být s vaším škubnutím úspěšní, muselo by tohle všechno probíhat zcela jinak: a sice …

1. … muselo by se škubnout vodítkem ihned, dokud je napnuté. A to pokaždé.

2. … toto škubnutí by muselo být vždy tak silné, abyste počítali nejen s případným poraněním našeho hrtanu a opěrných krčních obratlů, nýbrž se o to záměrně pokoušeli, prostě aby byl tento zážitek bolestivý natolik, že nás od našeho cíle odradí.

3. … škubnutí by muselo následovat vždy bez mezipauzy, aby se vodítko před škubnutím neprověsilo.

Pak a jen tehdy bude mít škubnutí vodítkem účinek a váš pes přestane táhnout. Ať už proto, že bude ze strachu z bolesti co nejúzkostlivěji dbát na to, aby vodítko zůstávalo prověšené. Nebo z důvodu, že zčásti ochrnul a tím pádem nemůže víc běhat.

Pokud si chcete toto vyzkoušet, pak vám přeji mnoho úspěchů a na tomto místě se s vámi rozloučím.

Balu jde se svým páníčkem přes louku.

Cíl v dohledu! Balu přidává na tempu.

Teď se vodítko napíná.

Balu se tím, že táhne za vodítko, krok za krokem blíží svému cíli.

Balu je na napnutém vodítku stržen zpátky. Proti tomuto zpětnému škubnutí se vzpírá.

Gesto, k němuž tímto vztyčením dojde (pes je jakoby větší), působí velmi výhružně vůči případným psům přicházejícím v protisměru.

Škubnutí je dokončeno. Přesto se Balu nepohnul ani centimetr zpátky.

Psovod se postaral o to, aby vodítko viselo zase volně.

A už se jde dál: „Co to mělo sakra znamenat?! Já musím tam!“

Nová hra, nový úspěch v dohledu! Balu se už přikrčil hezky k zemi. Takhle se může lépe vzepřít!

Znovu se mu daří páníčka vláčet za sebou nejméně metr. A ještě jeden metr! Páníček se chystá brzdit.

Opět Balua zastavuje …

… a natahuje paži dopředu, aby mohl prudčeji škubnout. Vidíte, jak je teď vodítko prověšené?

Ach, teď se páníček chystá, že perfektně škubne. To určitě zaúčinkuje!

Bum!

Ha! On si sedl!

A paži ještě výše, to Baluovi znemožní každý záběr. Dobře provedeno!

Vodítko je prověšené! Na Balua škubnutí evidentně zapůsobilo a na páníčka hledí konejšivě.

Ale o dva metry dál je zase vše při starém. Balu sleduje svůj cíl ještě sveřepěji než předtím.

Tentokrát ale dával jeho páníček pozor a zastavuje ho na místě.

Balu má přední tlapy už zase ve vzduchu. Mezitím se páníček chystá k dalšímu škubnutí.

Vodítko je teď zase volnější, protože páníček paži natáhl dopředu, aby mohl o to silněji škubnout.

A tady je to škubnutí! Přestože má postroj, chudák Balu lapá zřetelně po vzduchu.

Chce od toho hrubiána rychle pryč.

Chudák Balu! Ještě jednou se ti moc omlouvám!

Avšak tvoje nasazení nemělo být zbytečné. Jsem si jist, že díky těmto obrázkům budou mnozí naši kolegové toho hloupého škubání ušetřeni! Je to absolutně k ničemu a jen to bolí!

Teď tomu doufám porozuměli všichni …

Různé výchovné pomůcky

Tady se můžete spolehnout, že je vám obchod s dobrotami plně k dispozici. Kvůli pořádku začneme s těmi nejlevnějšími a skončíme u těch nejdražších, aniž by si toto řazení dělalo nárok na hodnocení.

Stahovací obojky se zarážkou a bez ní

řetízkové, ostnaté, kožené, nylonové obojky, vodítko s moxon smyčkou popř. vodítko Retrívr, agility vodítko

Měli byste se postarat o to, aby se táhnutí pro nás psy stalo ještě nepříjemnější, než tomu bývá obvykle. K tomu více či méně silně přispívají všechny obojky, přičemž se vždy stáhnou tím těsněji, čím houževnatěji na vodítku táhneme. To samozřejmě ihned poznáme a táhnutí zanecháme. protože jsme sdostatek prozíraví a obezřetní a ze všeho nejvíce umíme dobře kombinovat. Neee! Je to jasný …

V případě, že tento škrticí obojek má zarážku, tj. svým způsobem zamezuje újmě na zdraví, tak to měl váš pes docela štěstí. Dejme tomu, že jste tuhle věc koupili tak velkou, že zarážka působí již tehdy, když se škrticí obojek začne kolem krku stahovat. Většinou se ale dává přednost trochu menším velikostem …

Ostnatý stahovací obojek

Škrticí obojek bez zarážky (zde kožený)

Stahovací vodítko zvané také agility vodítko

Speciální postroje s tenkými popruhy pod rameny popř. s tažným mechanismem pod hrudní kostí

Ano, tohle je opravdu humánní. V tomhle případě nemáme žádné bolesti. Ne, tady si vůbec ničeho nevšimneme. Vždyť tato konstrukční sada vykonává přece pouze bodový tlak na náš lymfatický systém v oblasti hrudníku a ramen. To nebolí.

Jednou si to vyzkoušejte: zvedněte pravou ruku a tiskněte – vůbec ne silně – po jednu minutu špičkou prstu na partii mezi vaším levým ramenem a žebry. Je to příjemné, ne? A ze zdravotního hlediska je to také zcela bezpečné, neboť těmito lymfatickými drahami je z naší hlavy, krku a plece odváděn jen odpad. Nejsou tedy absolutně vůbec důležité. Nemohu tomu uvěřit!

To, co tady Ferro nese, je takzvaný postroj Gentle Dog. Všeobecně se mu říká také výchovný postroj. Příhodnější by však bylo označení „postroj k mučení“.

Ohlávka (Halti)

Nojo. Někdy to bez ní opravdu nejde. Zejména tehdy, když má člověk vážící nějakých 40 kg vzdorovat psovi majícímu 60 kg. Avšak zacházení s ohlávkou je třeba se dobře naučit a vyžaduje to maximální svědomitost a opatrnost uživatele. I tady nám psům totiž hrozí nebezpečí poranění, a to skutečně velké. Nikdy nás nesmíte vést tak, že námi každou chvilku cukáte. Jakmile to situace dovolí, je třeba povolit, musíte přesně vědět, co kdy udělat nebo neudělat.

Řezač skla si můžete v Baumarktu koupit také za málo peněz. Ale budete si věřit natolik, abyste dokázali vyříznout ve dveřích vedoucích na terasu sklopná dvířka pro kočku? Ehm, tady byste asi měli strach, že něco rozbijete…

Vlastníci ovčáckých psů a výrobci ohlávek se ostatně rádi dělí o báchorku, že tyto nástroje simulují takzvané uchopení za mordu. To, že mnozí z vás tomuto nesmyslu věří, mi jen opět potvrzuje, jak hrozně špatní jste pozorovatelé. Pokud totiž pes drží výhružně doširoka rozevřenou tlamu nad (zavřenou) tlamou (níže postaveného) člena smečky, tak se nikdy této tlamy nedotýká! Neboť „uchopení za mordu“ je hrozba a nikoli útok. Jeho význam je nutné postavit na roveň pokárání a provádět je se záměrem zabránit vážnému boji. Když se však „náčelník“ svými zuby dotkne tlamy „poddaného“, pak následuje nářez, na to můžete vsadit krk.

Chudák Dillon nosí na tlamě náhubek, který se u psů s oblibou používá jako náhrada košíku. Dýchat s vyplazeným jazykem a pít je s tímto náčiním téměř nemožné. Nemějte strach: po vyfocení jsme mu tu věc hned zase sundali. Děkuji ti za tvou trpělivost, milý Dillone.

Pokud by si tedy váš pes vyložil už samotné nasazení ohlávky jako uchopení za tlamu, musel by se striktně řečeno hned nato položit na záda, aby vám demonstroval svou podřízenost. A na každé zatáhnutí za ohlávku by reagoval bojem, do něhož by v ten moment z výhrůžky přešel.

Ohlávka (obecně označovaná také jako Halti)

Elektronické výcvikové obojky a elektrošoky

Ó jé… teď bych vám měl vlastně konečně pořádně vysvětlit, jak a co všechno si my psi spojujeme dohromady. A jak pevně se to pak všechno vštípí do naší mozkové kůry. Ale to by bylo na dlouhé povídání. Proto v této chvíli řeknu jen tolik – obojek, který dává elektrické šoky, je pochybným prostředkem pouze z hlediska právní ochrany zvířat, protože je běžné, že také u důležitých zákonů a nařízení si přihřejí svou polívčičku lobbyisté, jako například lovci a jiní veledůležití lidé. A protože v chovu užitkových zvířat existují ještě horší „nástroje“, které by pak holt byly zpochybněny. K tomu já teď nic neřeknu, jsem ostatně jen malý teriér a nepřísluší mi vměšovat se do politiky.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Jak naučit psa, aby netáhl na vodítku.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.