Josef Fučík

Doss Alto

– mýtus a

skutečnost

ČESKOSLOVENSKÁ LEGIE

NA ITALSKÉ FRONTĚ 1918

NAKLADATELSTVÍ EPOCHA

PRAŽSKÁ VYDAVATELSKÁ SPOLEČNOST

Ediční rada Edice Magnetka:

prof. PhDr. Robert Kvaček, CSc., (FFUK, Technická univerzita Liberec)

doc. PhDr. Jan Halada, CSc. (FSV UK, Institut komunikačních studií)

prof. PhDr. Radek Fukala, Ph. D. (Univerzita J. E. Purkyně Ústí nad Labem)

PhDr. Miloslav Martínek, CSc.

JUDr. František Čermák

Copyright ©Josef Fučík, 2014

Czech edition © Nakladatelství Epocha, Pražská vydavatelská společnost, 2014

ISBN (ePub) 978-80-7425-973-9

ISBN (mobi) 978-80-7425-974-6

ISBN (PDF) 978-80-7425-975-3

Vlastenecké nadšení, vysvětlitelné, ba chvalitebné, není jediným zorným úhlem, pod kterým je možno hodnotit skutečnosti dějin.

Prof. Dr. Miloš šebor{1}

ÚVODEM

Tato práce není zaměřena proti československým legiím z první světové války. Nechce však být ani jednou ze značného počtu knih a článků, opakujících jednostranné příběhy o vítězných bojích části čs. vojska, rodícího se v letech 1917-1918 v Itálii. Poukazuje na nespornou vytrvalost, houževnatost a odvahu prostých Čechů a Slováků, vstoupivších do italské větve čs. legií. Avšak zabývá se podrobněji i faktem, že ti všichni byli vystaveni smrtelnému nebezpečí nejen na frontové linii, ale rovněž ztráty života, způsobené jistou lehkovážností jejich velení, a tak hrozbou trestem smrti z obou válčících stran. Připomíná také některé zapomenuté i záměrně zkreslené a přetvořené skutečnosti z války v Itálii, jichž používali představitelé čs. zahraničního odboje v propagandistickém úsilí o vznik samostatného státu. Přestože v současnosti, zejména po zániku společného čs. státu, není zapotřebí se těchto dobových názorů nadále striktně zastávat, je jejich strnulý obsah stále považován za počátek naší vojenské historie.

Dosud vycházejí díla, zabývající se příběhy čs. legií a snažící se přesvědčit čtenáře, že jsou již skutečně bez legend; bohužel však i ty se drží některých smyšlenek a nepodložených tvrzení. Nacházíme v nich nejen řadu pouhých věcných nesprávností, ale též různá ideologická klišé, střežící nedotknutelnost takto pojatého obrazu čs. vojska v zahraničí. Nejvýrazněji to lze dokázat právě na italské legii, jež vstoupila v roce 1918 krátce do bojů na italském válčišti a poté se jako početná operační síla vrátila do vlasti.

Lpění na mýtech, značně vzdálených realitě, vedlo po první světové válce nejen k neblahému vnitřnímu štěpení legionářských organizací, ale dosud mnohdy zastírá věcné zpracování legionářské problematiky, a to opět především její italské větve. Mnohé takto vžité výklady oficiální historie italské legie platí dodnes. Potvrdila to například výstava před pražskou budovou Generálního štábu Armády České republiky v srpnu 2011. Byla pořádána pod názvem Milníky české vojenské historie, jejíž počátek se zde kladl právě do válečného vystoupení čs. legií v letech 1914-1918.

Odhlédněme shovívavě od skutečnosti, že český voják se nevynořil teprve v první světové válce. Byl na evropských bojištích dobře znám jako zdatný bojovník po řadu staletí předtím. Na uvedené výstavě nebylo možné přehlédnout tvrzení, že za takový milník (tedy rozhodující stav věcí) je chápáno i jedno z celkem málo významných bojových střetnutí, označené za bitvu u Doss Alta. Stalo se tak v září 1918 na vedlejší části jihotyrolské fronty, kde tři čs. legionářské roty odrazily z polního opevnění výpad dvou rakousko-uherských rot. Obraz úspěšného boje měl přehlušit daleko viditelnější předchozí nezdary legionářských jednotek na Piavě a v horách Monte Grappy.

Je samozřejmě možné tuto epizodu, jakých proběhly na severoitalské frontě denně desítky, nazvat ve válečných vzpomínkách, školních čítankách a vlasteneckých brožurách bitvou. Má-li však za to oficiální výstava, která považuje tento příběh za jeden z českých vojenskohistorických milníků, je to tvrzení značně nadsazené. Při zkoumání kořenů milníků české vojenské tradice ale pouhý plochý ideologický výklad vybraných příběhů nestačí. Je nutno se při tom zabývat především jejich věcným obsahem, všechny uváděné děje podrobit pečlivé analýze, a to s použitím faktů a hodnověrné dokumentace. V tomto případě hledáním skutečností o tom, co se tehdy na Doss Altu opravdu stalo.

Takový přístup může ukázat vskutku svízelné počátky čs. legie v Itálii, zmínit též rozporuplného velitele její divize, ale i mnoho dalších překážek, stavících se do cesty zasazení tohoto vojska do bojů na italské frontě a poté též ve vlasti. V tomto kontextu se práce zabývá zejména rozhodujícími momenty vzniku a bojové činnosti některých jednotek čs. divize v Itálii (divize zde jako celek do války nevstoupila). Jde především o jejich bojová vystoupení v létě 1918 a též o činnost výzvědčíků (exploratori, informatori, confidenti), kteří jako jednotlivci či ve dvojicích dobrovolně odcházeli do týlu rakousko-uherského protivníka se zpravodajským, propagandistickým a sabotážním posláním, a to ve prospěch jednotlivých italských polních armád.

Zpracování textu se ukázalo jako náročný úkol, neboť až na výjimky nebylo možné se spolehnout nejen na legionářskou literaturu, ale ani na neúplnou čs. autentickou dokumentaci z italského bojiště. Zde všude nacházíme jen sporá data, protichůdné údaje o času a prostoru frontových událostí, stěží lze rozeznat skutečnost od mnoha dohadů atd. To vše jen potvrzuje zjištění, že se dosavadní výklady o čs. legii v Itálii skutečně bez legend nemohly obejít. Sem v plném rozsahu patří i dosud rozšířený obraz boje na alpské kótě Doss Alto dne 21. 9. 1918.{2}

ITALOVÉ VE SVĚTOVÉ VÁLCE A NEÚNAVNÝ DR. BENEŠ

Itálie vstoupila do světové války s cílem získat konečně všechna svá vytoužená teritoria. Ve dvou staletích, po několika válkách a dlouhém procesu sjednocování italských států bylo sice v roce 1861 vyhlášeno Italské království, avšak tento úspěch byl považován pouze za další krok k dovršení celého díla. Po utichnutí následujících devíti let domácích bojů zesílila v italské společnosti atmosféra nezbytnosti připojení okolních území s početnými italskými menšinami. Do čela tohoto úsilí se postavilo radikální hnutí Italia irredenta (1878). Tím začaly opět narůstat dosud utlumené rozepře s Rakousko – Uherskem, především o rozsáhlé provincie na severu, jež byly významnými součástmi habsburské monarchie.

Všem okolním státům bylo proto podivné, když se Itálie 20. 5. 1882 připojila k tajné německo-rakousko-uherské dvojspolkové vojenské smlouvě. Vznikl tak vojenskopolitický blok tří, nazvaný Trojspolkem. Poté, co německý kancléř Otto von Bismarck nechal text trojspolkové smlouvy zveřejnit, sílily nejrůznější dohady o tomto nečekaném spojenectví. Jako popud dvou spolkových zakladatelů k tomuto kroku se odhadovala snaha Vídně a Berlína mít za rostoucího napětí v Evropě pro ně stále nevypočitatelné Italy na očích. Nejvíce se spekulovalo o tom, že habsburská monarchie bude nyní přece jen nucena odstoupit svému vojenskému spojenci některé části svého území s převahou italského obyvatelstva. Nestalo se tak, a přesto byl tento vojenský spolek tří mocností několikrát prodloužen (v letech 1896, 1902, 1907 a 1912).

Situace se změnila až po rakousko-uherském vyhlášení války Srbsku 28. 7. 1914. Italská strana využila této příležitosti a za zády svých dosavadních spojenců se pokusila o přestup do tábora Dohody. Do čela tajného vyjednávání s dohodovými politiky se postavili předseda italské vlády Antonia Salandra a ministr zahraničních věcí Sidney Sonnino. Tajná smlouva o tomto přeběhnutí byla podepsána 26. 4. 1915 v Londýně, a to za příslib poválečného připojení zmíněných rakousko-uherských území k Itálii. Ještě dlouho po válce nebyla tato londýnská listina veřejně dostupná. I dnes je v celém svém znění zřídkakdy ke studiu; zde uveďme alespoň některé úryvky z jejích patnácti odstavců:{3}

(1) Generální štáby Francie, Velké Británie, Ruska a Itálie uzavřou v co nejkratší době vojenskou dohodu… a zmobilizují proti Rakousko – Uhersku v případě, kdyby tato země napadla Itálii…

(2) Itálie se na druhou stranu zavazuje bojovat veškerými svými silami po boku Francie, Velké Británie a Ruska proti zemím, s nimiž jsou tyto mocnosti ve válce;

(4) Po uzavření míru Itálie dostane oblasti Tridentska, celé jižní Tyroly až po přirozenou hranici, tj. Brenner, dále Terst a oblast Terstu, hrabství Gorizie a Gradišku, celou Istrii až po Kvarner a ostrovy…

(5) Itálie dostane Dalmácii (a další řadu zde vyjmenovaných jadranských ostrovů – pozn. aut.)

(11) Itálie dostane válečné náhrady v míře odpovídající jejímu úsilí a obětí. Atd.

Italská vláda si takto jistě řekla o mimořádně tučnou kořist, ač, jak se později ukázalo, pro ni de facto bojovala především vojska Dohody. Svým dosavadním partnerům z Trojspolku Italové pouze oznámili, že přecházejí do neutrality. Byla to však podivná finta, neboť neutralita se zakrátko vypařila, Itálie mobilizovala a vstoupila do útočné války.

Toto italské přeběhnutí mělo pro Rakousko – Uhersko řadu vážných důsledků. Tak například mohla Francie odvolat své polní síly od italské hranice a Italové mohli přitlačit na Vídeň s nároky na odstoupení rakouských příhraničních území s italským obyvatelstvem. Požadavek však zůstal odmítnut nejen rakouskou stranou, ale rozštěpil načas též italské politické kruhy; jejich část požadovala držet se pouze neutrality a neničit dosavadní pozitivní vztahy s oběma dosavadními partnery, především v ekonomické spolupráci. Avšak zastánci názorů, že nastal vhodný čas zmocnit se rozsáhlých teritorií na rakousko-uherské straně, a tím konečně dovršit italské sjednocení, získali postupně převahu. Italská vláda se jednoznačně spolehla na záštitu svých nových spojenců, a to především na Francii a Velkou Británii.

Již měsíc po londýnském obchodu, 24. 5. 1915, vypověděla Itálie plně trojspolkovou smlouvu a vstoupila do války s Rakousko – Uherskem. Vznikla tak nová, takzvaná Jihozápadní fronta, a to podél celých italsko-rakouských hranic. K násilnému obsazení své budoucí kořisti nastoupily statisícové italské polní armády k útočným operacím podél rakouských hranic, především v jedenácti bitvách (červen 1915 -září 1917) na řece Soči (Isonza) a v pohoří Krasu, mířících k proniknutí do nitra Rakouska. Setkaly se však s nečekaným debaklem. Italský přechod do obrany, nazývaný někdy nesprávně sočskou dvanáctou bitvou, umožnil v říjnu 1917 rakousko-uherským silám, posíleným německou 14. polní armádou, přejít do protiofenzivy a postoupit do hloubi severní Itálie. Již v prvním dni operace, 24. 10. 1917, prolomila tato armádní skupina italskou frontu u Kobaridu ( Caporetta) a donutila rozložené italské vojsko k chaotickému ústupu zpět na benátské území k řece Piavě a do okolních pohoří.

Zde, na řece a v nedalekých horách, se rozhořely boje, které trvaly až do podzimu roku 1918, kdy italská armáda, s pomocí britského a francouzského armádního sboru, jednoho amerického pěšího pluku a početných britských i vlastních leteckých eskader, zatlačila vyčerpaného rakouského nepřítele k ústupu na vlastní území. Tento poslední manévr byl poté označen za italské válečné vítězství u Vittoria Veneta.

Pro čs. vůdce zahraničního odboje bylo postavení Itálie, názory tamních politických i vojenských představitelů a jejich aktivity již na počátku války poněkud trnem v oku. Začalo to již koncem roku 1914, v době, kdy se Trojspolek začínal bortit. Z Prahy do Vídně a odtud přes Benátky a Řím projížděl tehdy, v polovině prosince 1914, profesor T. G. Masaryk dále do své prvního odbojového působiště. V Římě se na několik dní zastavil, tenkrát ještě pln radosti nad tím, že se Itálie očividně vyvléká z německo-rakousko-uherského válečného kamarádství. Avšak když odtud 11. 1. 1915 odjížděl do: Ženevy, jeho názory se již značně změnily. To proto, že z převládajících italských postojů nebyl ve skutečnosti nijak nadšen, o čemž svědčí i jeho blízcí spolupracovníci.{4}

V Římě se T. G. Masaryk setkal pouze s řadou Jihoslovanů, zklamaných z italské protislovanské politiky, a s některými svými známými italskými intelektuály. Jednání s italskými politickými představiteli, stále hledajícími cesty pro dorozumění s Vídní, a jejich aspirace zmocnit se Terstu, Tridentu i kolonií v Asii a Africe, však odmítai.{5}

Další komunikaci s Itálií, ač ta vstoupila do války na straně Dohody, ponechal T. G. Masaryk později v rukou dr. E. Beneše a především M. R. Štefánika. Jedinou výjimku občas představovaly jen jeho korespondenční lístky a poté pozdravné telegramy, zasílané po několika bojových vystoupeních čs. legie. K tomu je vhodné dodat, že poté, co v roce 1918 utichly zbraně, projížděl T. G. Masaryk domů, stejně jako zprvu do zahraničí, opět přes Itálii. Jak se zde zastavil nyní, to připomeneme na konci této knížky.

Oba vůdci čs. zahraničního odboje utvářeli od února 1916 Československou národní radu (ČSNR) jako jeho ústřední orgán. Předsedal jí T. G. Masaryk, sekretářem se stal E. Beneš a dalším členem M. R. Štefánik. T. G. Masaryk se usídlil v Londýně a později odtud odjel do Ruska a USA, E. Beneš byl plně zaměstnán propagandistickou činností ve své pařížské kanceláři a M. R. Štefánik se stal v tomto uskupení jakýmsi kočujícím emisarem. Beneš se italskými záležitostmi začal hlouběji zabývat zejména s přicházejícím rokem 1917, ve snaze získat italskou vládu pro postavení čs. legie též na jejím teritoriu. Po italské pohromě u Caporetta a rozpadu ruských armád během revoluce v Rusku se pro nové rakousko-uherské ofenzivní záměry, ale v nastalé situaci i pro dohodové mocnosti, stala Jihozápadní fronta velmi důležitým válčištěm.

Pro zdar čs. zahraničního odboje a jeho přijetí dohodovými mocnostmi považovali Masaryk i Beneš vybudování a zasazení vlastního vojska do bojů za téměř rozhodující krok. Avšak zatímco v Rusku se základ čs. vojska rozrůstal již od okamžiku zahájení války (Česká Družina v Kyjevě 12. 8. 1914), a na podzim téhož roku odjela ve Francii na frontu i česká rota Nazdar, v Itálii tento záměr ČSNR narážel na nevýslovné potíže.

Jedním z Benešových prvních kroků bylo v lednu 1917 otevření tiskové kanceláře v Římě, jež se v říjnu téhož roku stala odbočkou pařížského sekretariátu ČSNR. Zatím probíhalo zdlouhavé jednání zástupců ČSNR s italskými politickými veličinami. Z dokumentů je zřejmé, že z něho E. Beneš nebyl příliš nadšen, avšak vedlo jej přesvědčení, že mít na italské frontě vlastní vojenské jednotky je pro čs. zahraniční odboj naprostou nezbytností. Pokračovalo tak sice slušné a gentlemanské, avšak také velmi tvrdé rokování, které se přesto, byť s některými ústupky, postupně odvíjelo ve prospěch neúnavného E. Beneše.

Ve všech těchto polemikách, především o vojenských problémech, se po celé další období složitě dohadovali italští představitelé se zástupci ČSNR. Od počátku vstupu země do války dávali Italové, především ministr zahraničí Sonnino, jasně najevo, že jim nejde o zničení rakousko-uherské monarchie. Usilovali pouze o získání její části, jež patří Itálii, čímž se tak dle jejich slov konečně dokončí risorgimento (oživení). Ve vládních kruzích se nesl názor, že Itálie musí usilovat o jistou snesitelnou válku, vedenou oběma protivníky se záměrem šetřit majetky a lid. Vznikla tak představa jakéhosi italského ohleduplného vedení války, což se ovšem E. Beneše hluboce dotýkalo.

Ten se již od roku 1915 ve svých propagandistických pracích zabýval především nezbytnou a neúprosnou porážkou Rakousko – Uherska. V roce 1916 k tomu dokonce vydal svůj revoluční spis Zničte Rakousko-Uhersko! Utrpení Čechů a Slováků v dějinách. Je zajímavé, že ještě do počátku války mu nešlo o osamostatnění českých zemí ani o likvidaci okolních habsburských držav.{6} Bez vysvětlení tak odhodil svou disertační práci z roku 1908 Rakouský problém a česká otázka, v níž „potírá názor o nutnosti rozbití habsburského mocnářství a zdůrazňuje ideu federalizace Rakouska – Uherska na národnostním základě.“{7}

Jeho názory se za hranicí rychle změnily a E. Beneš neúnavně a všude tam, kde mohl, přesvědčoval o „nemístné měkkosti vůči Rakousku, projevující se v zemích Dohody, což má na Čechy, Jihoslovany a též na Poláky skličující vliv“{8} V periodiku La Nation Tcheque rovněž sebejistě psal, že jejich nové státy znemožní navždy imperialistický Drang nach Osten (sic!).{9}

Jistým, zpočátku nemalým problémem při zakládání vojska byl nízký počet Čechů, žijících v Itálii, a po vypuknutí války většinou internovaných. Tato situace se začala měnit s rostoucím počtem zajatých českých vojáků c. a k. armády, přicházejících do italských zajateckých táborů. Čeští muži, kteří se v nich začali pozvolna organizovat, byli za svého dosavadního smíchání s ostatními vojáky jiných národností v této své činnosti mnohdy rakouskými a maďarskými zajatci denunciováni. Na druhé straně byli pro italskou administraci táborů zprvu všichni zajatci jen tedesci (Němci). Těžko se italským orgánům vysvětlovala alespoň základní fakta o Češích, považovaných povětšině za Jihoslovany, k nimž zde ale panovala značná nedůvěra. Ta ostatně neopadla až do konce války, ale nebyla zcela odstraněna ještě dlouho po ní.

Konečně co byli zajatci české a slovenské národnosti umísťováni do separovaných táborů, narůstala u nich nevole s táborovým živořením. V situaci, kdy nadějná očekávání změny v jejich postavení střídala skepse, u nich často vznikal pocit, že je představitelé čs. zahraničního odboje nechávají na holičkách. Již v lednu 1916 poslal funkcionář české zajatecké samosprávy Josef Logaj, na žádost zajatců z tábora Finalmarino{10}, T. G. Masarykovi zprávu „o poměrech tam panujících“, s prosbou o jeho zákrok u italských politických kruhů. Dopis se podařilo dostat z tábora a doručit Masarykovi, působícímu v té době na londýnské univerzitě; to pisatelé zjistili z italských novin. Adresát jim však koncem května odpověděl lístkem následujícího znění:{11}

Milý pane Logaj, chystám se do Itálie – intervence z distance bohužel nebývá mnoho platná. Ovšem ucházejte se stále o svá práva. Nepřijdu-li já, pošleme někoho druhého. Bližší zprávu o Vašich požadavcích. Vám a kolegům T. G. Masaryk

(TGM projel Itálií až cestou domů v polovině prosince 1918, pozn. aut.).

Zklamaný Logaj považoval tuto odpověď pouze za neurčitý pokyn; ostatním byla dána naděje, že si předáci zahraničního odboje konečně všimnou postavení čs. zajatců v Itálii. Přestože hoši z Finalmariny pak Masarykovi často psali, ten jim už neodpovídal a došlou poštu z italských táborů přeposílal do pařížského zajateckého odboru ČSNR.

Mezitím čas neúprosně běžel a Benešovo první houževnaté jednání s generálním tajemníkem italského ministra zahraničních věcí Demartinem, které na téma čs. legií proběhlo 9. 9. 1917, nikam nevedlo. Zasazení Čechoslováků na zdejší frontě bylo odmítnuto a rovněž návrh na přepravu českých zajatců z Itálie do Francie nebyl z politických důvodů přijat. Ani na dalším jednání, tentokrát s ministrem zahraničí Sonninem, E. Beneš se zřízením legie nepochodil.

Sonnino poukazoval především na italské závazky z nám již známé londýnské úmluvy o vstupu Itálie do války s Rakousko – Uherskem i na ustanovení mezinárodního práva válečného a na haagské úmluvy.{12} Naznačil, že přehlížet tyto závazky nelze, neboť jejich porušení by vyvolalo represálie z rakouské strany, jež by tvrdě dopadly rovněž na desetitisíce italských zajatců.{13} Jeho stanovisko podpořil i ministerský předseda Orlando, jenž navíc na zasedání parlamentu 3. 10. 1917 upozornil na možnost justifikace příslušníků čs. vojska, pokud by padli do rukou rakousko-uherské strany. Nakonec Sonnino k této spletité situaci opět otevřeně připomněl, že „našim válečným cílem není rozbití nepřátelských států, ani jejich vnitřního uspořádání“.

Již se zdálo, že věc je ztracena, když ještě v březnu 1918 M. R. Štefánik, dlící v Římě jako čs. vyjednavač, nemohl nic jiného, než tento italský postoj E. Benešovi do Paříže opět potvrdit. Tehdy mu Sonnino znovu vysvětlil dva důvody proti povolení čs. armády v této opakované zkratce:{14}

1. Důvod humanitní: Itálie nám nemůže zaručiti ve válce konečný úspěch a nemůže tudíž přijímati oběti lidí, kteří nadto, padnou-li do zajetí, mohou být popravování za svou účast ve vojenské revoluční akci…

2. Italská vláda má obavy z rakouských represálií proti italským zajatcům… a zároveň sdílí též skepsi ke konečnému výsledku války.

Opatrnost projevil i italský ministr války generál Gaetano Giardino, ač by jinak přivítal do Caporettem nahlodané italské armády každý přijatelný vojenský kontingent. Čelil však řadě výhrad, mimo jiné nechuti konzervativní části vojenských kruhů k zařazení podezřelého rakouského živlu do vojska a k jeho vyzbrojování. Takto vyřčená nedůvěra a podezřívavost poté mizela jen velmi pomalu, a ještě v srpnu 1918, poté co se již čs. legionářské jednotky ocitly na frontě, vydalo vrchní velitelství (Comando suprema) a velitelství 1. armády několik rozkazů a nařízení s výstrahou před nespolehlivými čs. živly a k obecnému zvýšení pozornosti vůči Čechoslovákům. Z nich zde alespoň uveďme výňatky:

(Vrchní velitelství, č. 10.785/A, 8. 8. 1918)

Německorakouská propaganda připravuje infiltraci vyzvědačů a zrádců do řad Čechoslováků na italské frontě, kteří se pokusí přijít do Itálie buď přes Švýcarsko, nebo přímo přes frontu jako zběhové a budou se hlásit do legie.

(Velitelství 1. armády, č. 2456, 14. 8. 1918)

Během ofenzivy nesmějí Čechoslováci provádět výzvědnou službu, neboť by se tím mohly do italských řad vloudit rozvratné živly, využít pomoci a jazyka československých legionářů a vyvolat tak chaos a demoralizaci, což bylo již hlavní příčinou katastrofálních událostí u Kobaridu. Velitelství armádních sborů proto musí (v takovém případě, pozn. aut.) odeslat Čechoslováky do zázemí.

Takzvaná preventivní opatření byla pak sice během zbývajících měsíců roku 1918 poněkud zmírněna, ale ve svém jádru zůstala u některých italských polních armád platná až do samého konce války. Obavy před všemožnými represáliemi z rakousko-uherské strany uveřejněné v italském tisku se rychle přenesly i do veřejnosti, zejména když E. Beneš za této situace začal usilovat o alternativní řešení přepravy Čechoslováků z italských zajateckých táborů do Francie. To italská strana rovněž zavrhovala argumentem, že Rakousko by poté mohlo přepravit tisíce italských zajatců ze své země na Blízký Východ, kde by masově hynuli, což by v Itálii vzbudilo značné rozhořčení. Navíc se ke všem těmto obavám ozvali ještě početní občané starších generací, šířících své údajně špatné zkušenosti s chorvatskými a českými vojáky z Radeckého válek v severní Itálii.

Všechna tato naznačená rizika označili však představitelé čs. zahraničního odboje za nepravděpodobná. Byla z jejich strany odmítána obecnými, avšak trvalými představami, že jakoukoliv odplatu si zpuchřelé Rakousko nikdy nedovolí, neboť by k tomu nebylo schopno předložit věrohodné argumenty (jaké argumenty to měly být ale E. Beneš ani M. R. Štefánik, stále jednající v Paříži i Římě, neuvedli). K jejich optimistickým vizím se z dáli ozval též T. G. Masaryk, toho času dlící v Rusku, jenž svým rezolutním vyjádřením dal jako první jednající politik do hry šibenice; podle něj:{15}

… prakticky to znamená tolik, když náš hoch přijde do zajetí, tož byly strachy a někteří je dosud sdílejí, že bude pověšen atd. Já se toho nebojím… Já nemyslím, že by se to dělalo, protože budeme mít možnost a moc, mstíti se na těch, kteří padnou do našeho zajetí, a já doufám, že takových Němců a Maďarů bude mnoho a bude pak možno retagliací, tj. podle práva oko za oko, zub za zub, se odplatiti.

Masaryk se zajisté nebál, ale zároveň se mýlil představou pomsty podle jakéhosi „pěstního“ práva. Je poněkud neradostným zjištěním, že jako humanista, univerzitní profesor a činný účastník několika hrdelních procesů zcela opomněl mezinárodní právo válečné, především již zmíněnou Haagskou úmluvu z roku 1907 o válečných zajatcích. Teprve poté, co desítky čs. legionářů byly na italské frontě skutečně popraveny, změnil svůj postoj, ačkoliv opět stěží přijatelný:{16}

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Doss Alto - mýtus a skutečnost.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.