Vlado Ríša

Peggy v nesnázích

© Vlado Ríša 2009

Cover art © Milan Fibiger 2009

Edition © Golem Ríša 2013

Cena 49 Kč

Vlado Ríša

Mark

STONE

PEGGY V NESNÁZÍCH

PRAHA

Úvod

Pozemská unie, která je federací osmdesáti pěti planet, už pět století pokračuje v expanzi po celé Galaxii. Její vlády si však postupem času uvědomily, že sbližování s primitivními civilizacemi vede k ekologickým katastrofám. Domorodci se po kontaktu s pozemšťany přestávali vyvíjet, stávali se na nich závislými a žebrali o techniku, kterou sami nedokázali pochopit. V případě jedné planety to došlo dokonce tak daleko, že domorodci málem vyhynuli. Podařilo se zachránit jen několik párů, které byly umístěny do rezervace, jak se to kdysi dělalo se zvířaty.

Proto vznikl zákon o nevměšování. Když kosmická loď Průzkumné galaktické služby objevila planetu obývanou humanoidními bytostmi, měla rozkaz pouze ji zaznamenat, ale v žádném případě nesměla s obyvateli navázat kontakt, dokud se podrobně neprověřila úroveň její civilizace.

Pokud planeta byla na určité technické úrovni, navázalo s ní Ministerstvo galaktických vztahů diplomatické styky. V opačném případě byl úkol svěřen Službě pro dohled nad primitivními planetami (SDPP), která měla za úkol vypracovat a dvakrát za sto let předložit studii o vývoji domorodců.

Protože se však ukázalo, že pozorování z umělých satelitů jsou nedostatečná, byly přímo na místo vysílány posádky složené z agenta činné služby a androida, kteří se nenápadně vmísili mezi domorodce.

Jedním z takových agentů byl i kapitán Mark Stone.

1. kapitola

1.

Mark Stone, kapitán Služby pro dohled nad primitivními planetami vešel do předpokoje svého velitele generála Khova. Automatické dveře se za ním s tichounkým zafuněním zavřely. Otevřel ústa, aby pozdravil Peggy, Khovovu sekretářku, která tu byla stejným inventářem, jako vysoký, věčně zelený fíkus v koutě kanceláře a Khovovy smrduté doutníky. Na místě kostnaté, obrýlené, padesátileté, vysušené sekretářky s vyčnívajícím koňským chrupem však seděla blonďatá kráska, s poprsím minimálně číslo šest a vlasy upravenými podle poslední módy. Právě si dolešťovala poslední drápovitý nehet na levé ruce.

Mark Stone, který nikdy neztrácel glanc v překvapivých situacích a byl milovníkem krásných žen, tentokrát zůstal stát jako opařený s mírně pootevřenými ústy skoro půl vteřiny.

Pak si uvědomil, že ji už jednou nebo dvakrát viděl o tři patra níž v osobním a kontrolním oddělení, kam se dostával vždy po některé z „vydařených“ misí, kdy se zodpovídal z překročení pravomocí, přečerpání výdajů, či použití nepovolených prostředků…

„Olga Moreno,“ problesklo mu hlavou její jméno.

Ne nadarmo miloval krásné ženy. Taková přece nemohla uniknout jeho pozornosti, ale místo, kde pracovala, mělo magickou odpuzovací sílu rovnou kosmickému křižníku admirála Neumana. Zaklapl pootevřená ústa a mírně se uklonil.

„A jéje,“ ozval se Ray, který zůstal o šestnáct pater níž ve výstrojním skladu SDPP, kde vybíral nové přístroje pro vylepšení jejich astronefu.

Byl to jejich oblíbený rituál při návratu Marka z dovolené nebo před novou misí. Samozřejmě, že Ray ve skladu nikdy nic kloudného nenašel, protože jejich astronef Neptun II byl vždy vybavený tou nejšpičkovější technikou. Zato svým ofrňováním vždycky hrubě nadzdvihl výstrojního Deana Pribana, který fialověl, už když Raye zahlédl. Jeho burácivý hlas bylo slyšet až o tři patra výš. Ray právě odsunul nejnovější výkřik techniky SDPP, který vyřadil z výzbroje Neptunu přede dvěma roky.

Možná to bylo tím, že Mark byl přítelem, a to tím nejbližším, jakým muž k ženě může být, slečny Swensonové, nejbohatší ženy v přilehlém vesmíru a dalekém okolí, a také proto, že vlastnil nemalý podíl v jejích továrnách. Vyráběly se tam věci, které Mark považoval za velmi užitečné pro svou profesi, Raye i Neptunu.

„Aby ti nevypadly oči,“ pokračoval android Ray, který moc dobře znal Markovu slabost pro krásné ženy. „Nezapomeň, že je to přítelkyně Petera MacInny.“

„Toho majitele továren na Plutu, který chtěl…“

„Ano, přesně toho, MacInny, který chtěl převzít továrny slečny Swensonové takovým malým špinavým trikem předloni, když byla s tebou na výletě…“

„Moc mu to nevyšlo,“ usmál se Mark.

„Ale nebyla to jenom náhoda a štěstí na vaší straně, že se mu to nepovedlo? Tehdy šlo o hodiny…“

„No, co,“ pokrčil Mark v duchu rameny, „takovéhle věci se v byznysu dějí dnes a denně. Jen by mě zajímalo, co dělá tady?“

„To nevím, ale možná je to jenom náhoda,“ odvětil Ray, ale v jeho telepaticky přenášeném hlase byly slyšet noty nedůvěry tak zřejmě, že se to nedalo přeslechnout. „Nicméně si dej pozor. Může být nebezpečná.“

„Jasně.“

„Už vás očekává,“ řekl slečna Moreno a pokynula pěstěnou rukou směrem ke dveřím generálovy kanceláře. „Doufám, že jste si tentokrát dovolenou užil,“ usmála se na něj tak vyběleným chrupem, až se Mark lekl, že jeho leskem oslepne.

Naklonila se kupředu, a dala tak vyniknout lákavému pohledu do výstřihu, který končil až hluboko pod deskou pracovního stolu. Mark kývl a přihladil si tmavohnědé vlasy.

„Ale ano, žádné arény s gladiátorskými zápasy, žádné lovy na dvojhlavé draky,“ usmál se. „Byla to výjimečně klidná dovolená s mojí snoubenkou. Dokonce jsme ani neměli příliš mnoho obchodních jednání. Ani nepamatuji, kdy mě generál neodvolal z dovolené. Ostatně…,“ usmál se pětatřicetiletý atleticky stavěný muž na blondýnku za stolem a chtěl pokračovat, když se otevřely dveře generálovy pracovny.

Mohutný dvoumetrový Khov, který se v nich objevil, se netvářil nijak nadšeně. V ruce třímal rozžvýkaný oharek doutníku, z něhož stoupal modravý proužek dýmu. Přejel si druhou rukou nablýskanou pleš a zavrčel:

„To je dost, že jste tady, už jsem chtěl…,“ mávl rukou, rozehnal obláček neobyčejně smrdutého dýmu a pak zmizel v hloubi své pracovny.

Mark Stone se zhluboka nadechl, aby dostal do krve co nejvíc kyslíku, a měl tak šanci přežít o něco déle při vědomí. Ještě jednou přejel pohledem hluboký výstřih nové Khovovy sekretářky a vešel do plynové komory generálovy pracovny.

2.

„Posaďte se, Marku,“ pokynul Khov rukou o velikosti malé velrybí ploutve.

Generálovy mírně šikmé, černé oči, které zdědil po svých dávných mongolských předcích, se pátravě dívaly na Stonea.

„Už jsem vás chtěl odvolat z dovolené, ale řekl jsem si, že pro jednou…“

„Překvapilo mě, že jsem ji mohl strávit celou…,“ pomyslel si Mark. „To se mi nestalo snad už pět let.“

„Čtyři roky, tři měsíce a dvanáct dní,“ upřesnil Ray a s drobným úsměškem poznamenal: „Tyhle biologické mozky jsou tak nedokonalé…“

„Nestalo se nic tak akutního, co by nemohlo počkat. Nicméně jsem mírně znepokojený,“ Khov mocně zabafal ze zbytku doutníku a špaček přihodil na hromadu vršící se v popelníku, který měl rozměr slušného vikingského kulatého štítu.

To samozřejmě vyvracelo jeho slova, neboť Khov takto dýmal, jen když měl starosti, a tohle vypadalo na velké starosti. Na druhou stranu nutno poznamenat, že starosti a šéf SDPP byla prakticky vždy synonyma.

„Předpokládám, že jste si všiml nepřítomnosti Peggy v předpokoji,“ řekl generál a ustaraně si přejel rukou po pleši.

„Nešlo si nevšimnout,“ pomyslel si Mark Stone a krátce se zamyslel, jestli ta změna je příjemná, nebo ne. „Na jednu stranu je na ni pohled daleko příjemnější, než na kostnatou starou pannu Peggy, ale na druhou zase milé škádlení a neskutečná výkonnost, kterou oplývá, zase mluví pro ni.“

„Když pominu Peggyiny schopnosti a výkonnost…,“ pokračoval Khov a přejel si nervózně rukou, pro změnu po bradě.

Mark si okamžitě všiml, že se dnes ještě neholil.

„…tak nemohu pominout vědomosti o celé naší organizaci.“

„Co se stalo?“ dokázal nakonec Mark přerušit tok Khovovy řeči. „Unesli ji?“

„Ne,“ obrovitý generál prudce zavrtěl hlavou, „odjela na dovolenou.“

„Odjela na dovolenou?“ vykulil oči Mark Stone, protože dobře věděl, že Peggy platonicky miluje generála Khova, a tudíž delší doba strávená bez milované bytosti by jí musela způsobit bolest.

„Nejen to, ale už se měla vrátit před třemi dny. Samozřejmě, že nemá nárok na tak dlouhou dovolenou jako agenti…“

„Kteří ji stejně skoro nikdy nestačí vybrat vcelku,“ nakrčil nos Mark Stone. „No, snad kromě Kulometa Harrise, ale to je výjimka. Ostatně, toho by bylo potřeba poslat na doživotní dovolenou…“

„Problém je v tom, že tohle by Peggy nikdy neudělala,“ vztekal se Khov asi tak jako Stromboli těsně před výbuchem.

„Snad se nám Peggy nezamilovala,“ Mark chtěl uvolnit atmosféru, ale tato větička ji naopak řádně zahustila.

„Právě, že to tak vypadá! Když se včas nevrátila, nechal jsem zkontrolovat její počítač. Musím říct,“ řekl mírně klidněji, „že se John Sabrowski pořádně zapotil, než se proboural všude, kam potřeboval.“

„Cože?“ vykulil Mark Stone oči ještě víc, takže tentokrát už hrozily vypadnutím z důlků. „Sabrowski? Ten největší hacker na Zemi, proti němuž je ochrana počítačů Vesmírné policie děravá jako sítko na čaj? Hacker, kterého uznává i Ray?“

Mark v duchu kroutil nechápavě hlavou. Bylo mu jasné, že Khov musel Sabrowského zaplatit ze své vlastní kapsy, protože účetní z SDPP by takové vydání neuznali ani jemu. A že si toho vůči generálovi nemohli moc dovolit.

„Našel tam korespondenci s jakýmsi Lodevikem Urebanem. Nejdřív to bylo takové nějaké neslané nemastné. Seznámili se na blogu o pěstování exotických rostlin v podmínkách rozvinuté industriální společnosti. Pak se to začalo vyvíjet zcela nečekaným směrem a skončilo to něžným vrkáním…,“ Khov si pohrdavě odfrkl, čímž naznačil, že správný muž by se neměl k takovým věcem spustit, natož se k nim nechat dohnat.

Mark se v duchu ušklíbl a řekl si, že by tohle měla vědět generálova manželka. Ta by k tomu asi mohla dodat dost podstatného, ale samozřejmě, že si nedovolil něco takového říct nahlas, natož něco takového naznačit. Zhluboka se nadechl. Chtěl cosi dodat, ale rozkašlal se, neboť hutný oblak doutníkového kouře mu vběhl do plic, které na tak znečištěné ovzduší nebyly ze středověkých planet zvyklé.

Khov se na okamžik zarazil, rozhlédl se kolem, a když zjistil, že není vidět ani k prosklené stěně místnosti, praštil obrovskou tlapou do masivního ovládacího panelu, který mu udělali na míru poté, co ho neustále museli opravovat. Zahučelo to a vzduch se trochu pročistil.

„Ne, že bych jí to nepřál,“ pokračoval generál po chvíli, kterou strávil zapalováním dalšího doutníku. „Ale měli jsme v poslední době několik, neštěstí neúspěšných, tedy v podstatě neúspěšných pokusů, proniknout do naší interní sítě.“

„Co to znamená v podstatě neúspěšných?“ odvážil se Mark Stone.

„Že se nedostali k žádným podstatným údajům. Jen do účtárny a tam jsou všechna data stejně veřejně přístupná, tedy po nějaké době, Takže to není podstatné. A Peggy toho…“

„…ví dostatek, aby toho nepřátelé centrály mohli využít. Tak toho se bojíte, generále?“ pomyslel si Mark.

„Co je?“ zařval Khov do stolního komunikátoru, který se zuřivě rozblikal rudou barvou.

„Admirál Neuman s vámi chce urgentně hovořit,“ zašvitořila na obrazovce Olga a podle toho, kam se upíraly Khovovy oči, bylo Markovi jasné, že ani on není proti ženským zbraním slečny Moreno imunní.

„Dejte mi ho,“ houkl Khov.

Mark povstal, ale generál mávl rukou, aby zůstal sedět.

„Generále, právě jsem se dozvěděl, že u prezidenta se sešla špička našich…,“ admirál se na okamžik zadrhl, aby si odfrkl, protože jeho neláska k superbohatým lidem, kteří jen málokdy přišli ke svým penězům čistou cestou, byla všeobecně známa.

„Rozumím,“ přikývl Khov a setřel si pot na horním rtu. „Co chtějí tentokrát?“

„Stěžují si na akce vašich lidí, kteří jim brání využívat přírodní bohatství planet, kde, podle nich, neexistují překážky, kromě těch uměle vytvořených službou SDPP.“

„Hm,“ zafuněl Khov. „Děkuji za zprávu. Mají něco podstatného?“

„To přesně nevím. Nemám tam lidi.“

„Jakmile se něco dozvím, dám vám vědět,“ řekl Khov a další ranou pěstí přerušil spojení.

„Pokud vím, tak v poslední době jsme neměli žádné podstatné rozepře se žádnou z těch velkých ryb,“ řekl tiše Mark Stone.

„Ne,“ pomalu zavrtěl hlavou Khov, „když nepočítám to, že agent Harris, ve spolupráci s místními obyvateli na úrovni doby kamenné na planetě Missao, zmasakroval tajnou výzkumnou laboratoř firmy Diag Anthropoidae. Provedl to tak důkladně, že jsme nedokázali ze zbytků zjistit, co tam opravdu dělali. Jenom to, že byli na planetě, kde neměli co dělat, nás uchránilo před postihem.“

„Rayi, komu patří firma Diag Anthropoidae?“ Mark se musel trochu soustředit, protože horní patro SDPP bylo dobře stíněné a Khovova pracovna zvlášť, aby navázal telepatické spojení se svým androidem.

„Skupina Petera McInny. Ale oficiálně to patří nějakému Veru Valkovi, takže McInna s tím není veřejně spojovaný. Specializují se na výzkum nových léčiv, což není nic jiného než krytí pro nové experimentální drogy. Tedy asi, protože při ničem nebyli přichyceni. Zatím.“

„Takže v tom jede McInna,“ řekl tiše Mark Stone. „Proč tu máte místo Peggy slečnu Moreno?“

„Abych ji měl pod dohledem,“ zavrčel Khov. „Samozřejmě, že vím o jejím milenci. Právě tak jako o vás a slečně Swensonové. Ostatně, jestli se u prezidenta sešli všichni hlavouni, měla by tam být také, nebo ne?“

„Když jsem ráno odcházel, odlétala právě na zasedání správní rady a o nějakém setkání u prezidenta nemluvila. Takže si myslím, že ji z toho vynechali.“

„Tohle nechte na mně. Vyřídím si to s nimi sám. Musíte se podívat po Peggy. Marku, tohle není oficiální mise. Žádám vás o to jako…,“ Khov se zadrhl a nevěděl, jak má dál pokračovat.

Mark Stone se narovnal na židli, na níž seděl a usmál se na svého nadřízeného skrz opět zhoustnuvší oblaka modrého dýmu:

„Mám ještě deset dní dovolené a má přítelkyně dnes odletěla, jak už jsem říkal, na zasedání správní rady na Maceiko XXIII, minimálně na čtrnáct dní. Takže mi nic nebrání, vás požádat o dalších deset dní dovolené.“

„Uděluje se,“ vypálil ze sebe ulehčeně Khov a na tváři se mu poprvé od rána objevil skoupý úsměv. „Zavolejte Raye a odleťte co nejdřív. Tady máte veškeré materiály, které mám. Žádanka Peggy o dovolenou na Fortyk XI je tam přiložená taky.“

3.

„Tak, co tam máme o Fortyku?“ zeptal se Mark Stone, když se usadil v pilotní kabině na obvyklé místo druhého pilota a vypil posilující nápoj po přeskoku.

Android Ray, statný chlapík v černé uniformě, sedící na pilotním křesle, se obrátil ke svému pánovi a příteli.

„Už ses vzpamatoval? Vypadáš poněkud jetě,“ poznamenal účastně.

Ray se trochu podobal Marku Stoneovi, byl však větší. Lišil se od něj také trochu kovovým hlasem a poněkud strnulými rysy ve tváři. Odlišit ho od normálního člověka by dokázal jen opravdu dobrý znalec robotů a androidů. A těch zase nebylo tolik. Marka s Rayem spojovalo víc, než jen telepatické spojení, které oba ovládali. Vyvinulo se mezi nimi i pouto, které podle robotiků bylo zcela nemožné, protože žádný robot nikdy neměl něco takového jako city. Tedy kromě Raye.

„Jo,“ zabručel Mark Stone a jeho šedé oči nepřítomně zíraly na obrazovku, na níž zářily body zobrazující soustavu Fortyk. „Tak řekneš mi konečně něco?“

„Fortyk XI je planeta pozemského typu…“

„Ó, jak podivné,“ zabručel Mark.

„Nepřerušuj. Nebo bys chtěl celou misi strávit ve skafandru? Stačí naznačit a příště…“

„Hele, drž se svého kopyta,“ utnul jeho tirádu Stone.

„Pro tentokrát ti bude stačit, že všechno je normální, jen den je tu o jedenáct minut a dvacet tři sekund delší než na Zemi.

Jedenáctá planeta systému Fortyk patří k technizovaným planetám. Je tu totiž velké množství těžkých i lehkých kovů, žádné vyšší organismy, takže tu mnohé kartely vystavěly továrny na jejich zpracování. Vzhledem k nedostatku života, nebo přesněji řečeno vyššího života se nemusely zabývat ani ochranou životního prostředí, ani bojem s ekoteroristy, jak říká našim přátelům z nátlakových skupin hlavní zpravodaj tri-di Noeff. Taky to tam tak vypadá. Lidé, kteří tu pracují, žijí pod hermetickými kopulemi.“

„Probůh, proč sem jela Peggy na dovolenou?“ zasténal Mark Stone.

„Vypravila se sem se skupinou, která se chtěla pokusit vypracovat postupy na záchranu zeleně na Fortyku.“

„Ono se jim to podařilo tady zcela zlikvidovat?“ zaujalo Marka natolik, že odložil pohár s lektvarem na odkládací podložku u křesla.

Zamračil se, protože si všiml že je na kraji odštípnutá a je v ní zaschlý tmavý flek.

„Prakticky ano. Na souši zůstaly jen nějaké plísně a v mořích určité druhy sinic, které potřebují ke svému životu všechny ty jedovaté odpady.“

„Musela se zbláznit,“ pomalu zavrtěl hlavou Mark Stone a znovu uchopil tmavofialový kelímek s nechutným léčivem.

Napil se zhluboka, aby to měl co nejdřív za sebou. Dobře věděl, že by mu to Ray stejně neodpustil.

„Nebo se zamilovat,“ řekl vážně Ray. „Podle analýzy dat, které jsme dostali od generála Khova to nejlépe odpovídá extrapolaci podle profesora Pavlika. I když na druhou stranu, podle teorie profesora Behoneka by lehce mohlo jít o určitý typ schizofrenie, kdy se dotyčná osoba…“

„Zadrž!“ zařval Mark a rozhodil rukama tak prudce, že vylil poslední kapky tekutiny.

Bylo jí tak málo, že se tím Ray pro tentokrát nezabýval.

„Víš něco o tom Lodevikovi Urebanovi?“

„Nic moc, jen to, že pracuje ve státní správě, a proto má dostatek času na své aktivity v Emeraldwaru…“

„To je ta nejagresivnější ekoskupina?“

„Jo. Je jedním z jejích vůdců. Ale nikdy se nezapletl do ničeho, co by mohlo ovlivnit jeho zaměstnání. Na to má lidi.“

„Máš nějaké záběry z tri-di? Rád bych věděl, jak vypadá někdo, kdo se vážně zajímá o naší Peggy.“

„Tak se pokochej,“ řekl Ray.

Mark se otočil a zadíval se do zadní části kabiny, kde se objevil obraz muže stojícího na vyvýšeném místě a divoce gestikulujícího. Byl to vysoký, štíhlý, opálený šedesátník, jehož energická gesta mu ubírala minimálně patnáct let.

„Kde je zaměstnaný?“

Ray se odmlčel na několik desetin vteřiny a to znamenalo, že projížděl všechny dostupné databáze. Pak zavrtěl hlavou a řekl:

„Nikde to není blíže specifikované. Všude je jenom státní správa. Ale zadal jsem počítači v SDPP, aby to prověřil.“

„Astronef Neptun II identifikační číslo SWE-3011589 jste v příletové zóně Fortyku severní,“ pravil muž, který se objevil na obrazovce před Rayem.

„Přepínám na automatické navádění,“ okamžitě zareagoval Ray a tri-di obraz Lodevika Urebana zmizel, jako mávnutím kouzelným proutkem.

„Vítáme vás ve městě Ferrotown,“ objevila se na obrazovce krásná plavovláska s oslňujícím úsměvem, který, kdyby neměla uši, by oběhl zřejmě celou hlavu. „Hotely řetězce Caullo jsou tu jen pro vás.“

Ještě jednou na ně vrhla zářivý úsměv a zmizela.

„U šišatýho krvecuca,“ zanadával Mark Stone, „tady je to ještě horší, než kde jinde. Reklama se montuje už i do přistávacích manévrů…“

„Ber to s nadhledem,“ usmál se trochu koženě Ray, „stejně mám všechno pod kontrolou. I kdyby…“

„Já vím,“ kývl hlavou Mark. „Jak to, že je tady takový svinčík?“ ukázal prstem na černou skvrnu na držáku u křesla.

Ray se soustředěně podíval udaným směrem, evidentně při tom využil možností své optické soustavy a pak udělal něco nepředvídatelného, na co nestačil ani vytrénovaný Mark zareagovat. Ray se napůl vztyčil a skočil po Stoneovi. Ještě ve vzduchu ho uchopil za ruku, v níž třímal pohárek, a prudce s ním škubl.

Mark se vznesl nad křeslo a odletěl stranou. Ray ho za letu pustil a dopadl do elegantního parakotoulu. Mark dopadl o něco málo hůř. I když jeho překvapení bylo veliké, trénované tělo zareagovalo prakticky samo, takže nedopadl na hlavu, ale stačil se ve vzduchu ještě přetočit a dopadnout na rameno. Nižší gravitace, kterou měli v Neptunu nastavenou, jeho dopad ještě změkčila.

„Ty prošlápnutá plechovko, co to děláš za pito…“

Už to nedořekl. Kabinou Neptunu se ozvala nepříliš silná rána a nad Markovou rozcuchanou hlavou, přitištěnou k podlaze, proletěly trosky křesla, na němž ještě před chvílí seděl. Úlomky svištěly nad ležícími muži a mnohé z nich se zabodly hluboko do polstrování pilotní kabiny. Ozvalo se i několik ostrých cinknutí, když narazily na kovový plášť Neptuna.

„To jsem nevěděl, že to křeslo je tak křehké,“ poznamenal Stone, když vstával z podlahy a zlehka si oprášil neviditelná smítka z košile.

„Není,“ zavrtěl hlavou Ray, když vtom se astronef zazmítal tak, že jim oběma málem podrazil nohy.

Bleskurychlý pohled Rayovi prozradil, že právě ztratili signál, který automaticky naváděl Neptuna na přistání. Obrovským skokem se přenesl přes mírně zdemolovanou kabinu a dopadl přesně do poněkud poničeného pilotního křesla. Ozval se charakteristický trhavý zvuk párané kalhoty.

„Do rozbitého voltmetru,“ vztekle štěkl Ray. „Ty kalhoty stály stovku dolsů…“

Naštěstí letící trosky křesla neponičily žádný z důležitých přístrojů, takže bez problémů převzal řízení astronefu. Neptun se rázem zklidnil a pokračoval v sestupu, jako kdyby se nic nestalo.

„Křeslo není křehké,“ pokračoval v přerušeném rozhovoru, nyní už nevzrušeně Ray, „ale pokud se do něj naleje tekutý texsam, tak to nevydrží ani výrobky tvojí továrny,“ dodal poněkud posměšně.

Mark si uvědomil, že černý flek, kterého si všiml na držáku, byla opravdu nejsilnější dvousložková výbušnina, kteroužto tak rádi používali teroristi všech možných kategorií.

„Někdo nás tady opravdu nechce,“ zabručel Mark a zamířil do své kabiny. „Možná nejen tady.“

4.

Mark Stone seděl u hotelového počítače a studoval poslední zprávy.

„To ses taky mohl zeptat mě,“ usmál se na něj Ray, který se rozvaloval v masivním čalouněném křesle odporně růžové barvy.

Bylo potažené kůží z hulákavého walkera z planety Josh XX.

„Skupina, v níž se nacházela Peggy, odjela před dvaceti dvěma dny do Marenas, což jsou tři neobydlené ostrůvky, poměrně daleko od pevniny, takže se tam snad dá nějakou dobu přežít bez kyslíkových masek.“

„Tak se tam vypravíme,“ řekl Mark Stone. „Ale až zítra.

Dneska musím zařídit opravu Neptuna.“

„To už je zařízené,“ protáhl Ray s ještě širším úsměvem, „dovolil jsem si použít tvou diamantovou kartu a zaplatit opravu předem, což nám vyneslo její zkrácení o dva dny a také jsem na zítřek ráno v půjčovně objednal člun.“

„Kdys to stihl?“ podíval se nedůvěřivě na svého společníka Mark.

Vstal od počítačové konzole, přešel napříč rozlehlým apartmánem k lednici, z níž vytáhl láhev skotské whisky a nalil si řádnou porci do broušené sklenice, která stála na stole. Pár zasychajících kapek na jejím dně signalizovalo, že tak neučinil dnes poprvé.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Peggy v nesnázích.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.