Richard D. Evans

GOOKA

A YORIMAR

PRAHA

Richard D. Evans

Gooka a Yorimar

1. kapitola
Časožravý gurha

Na obloze pálilo slunce Ažar a bušilo žhavými paprsky do písečných dun kdysi zvlněných vanoucím vánkem. Bosé nohy tepaly jemný písek, který se na první pohled zdál být tvrdší než kámen, ale přitom v něm chvílemi vázly až po kotníky. Gooka setřel prudkým pohybem slané čúrky, které mu stékaly z čela do očí. Pot v očích pálil a nutil uprchlíka často mrkat. Přesto mu tekly slzy. Začalo ho píchat v boku, musel zpomalit svůj úprk. Každou chvíli otáčel hlavu a díval se dozadu. Rozžhavená poušť se za ním táhla do nekonečna. Jen matně ještě mohl rozeznat zbytky rozbitého marin-daninského létacího stroje, ležící na jedné z nejvyšších dun. Odrážely sluneční paprsky.

Bodání v boku trochu polevilo. Gooka stáhl hlavu mezi ramena a znovu přidal. Už byl dost unavený, a proto nedokázal udělat víc než jeden krok na jeden nádech a výdech.

Slunce pálilo čím dál tím víc. Stále častěji se obracel zpátky a pátravým pohledem přejížděl obzor za sebou. Sklouzl dolů po svahu duny. Písek tiše šustil protivným suchým zvukem.

Když se v dálce, na vyšisovaně modrém obzoru, objevila malá černá tečka, jeho nohy opět zvýšily tempo do šíleného úprku. Bylo to však málo platné, bod se zvětšoval. Špička pravé nohy škrtla o vyčnívající kámen a čas se najednou zpomalil.

Uviděl sám sebe jakoby ze strany.

Svalnatá, avšak trošku již zakulacená postava, padající do žhavého písku, trochu rozmazaná tetelícím se vzduchem. Nohy letí vzhůru. Tělo dokončilo nepovedený přemet, několikrát se překulilo, až zůstalo ležet na zádech. Dlouhé tmavé vlasy se rozprostřely na zářivě žlutém písku kolem jeho hlavy jako podivná aureola.

Blanitá křídla rozrážela vzduch se slyšitelným svistotem. Jejich rozpětí převyšovalo velikost dospělého muže. Lysá, bez jediného chloupku, blána, napjatá mezi nestvůrně tvarovanými prsty, jen nepatrně zadržovala světlo. Zavalité tělo, visící mezi štíhlými křídly, zakončovala hlava s dlouhým, jehlovitým zobanem. Zvíře bylo porostlé po celém těle nazelenalou kožešinou…

Časožravý gurha!

Gooka byl přesvědčený, že ho podruhé už nemůže napadnout, ale přece jenom přivřel oči z hnusu nad přilétající nestvůrou. Gurha přeletěl nad Gookou a nepatrný stín přejel muži po tváři.

Ležící člověk pozoroval, jak ještěr nasadil sestupnou spirálu a jeho zoban se zacílil na svou oběť. Nebyl schopný udělat jediný pohyb.

Létající ještěr složil křídla a jako obrovský šíp se vrhl dolů.

„Né… é…“ řval Gooka vyschlými ústy a v obranném gestu před sebe nastavil ruce, jako kdyby něco tak nepatrně směšného mohlo útočníka zastavit.

Gooka se probudil zalitý potem. Ležel na zádech, ruce natažené nad sebe.

„Nám neunikneš!“ hučelo mu v hlavě dunivým hlasem, který se tak moc podobal jeho vlastnímu. „Nám nikdy nikdo neunikl!“

Z hlubin snu se mu vracely vzpomínky na dávné zážitky. Před očima mu defilovala cesta s poselstvím patriarchy Lekana z rodného Relovu přes území Cymické až ke Svanům. Jak předstoupil před svanského krále. Jak vypukla válka mezi Svany a Cymiky. Na to jak se seznámil s princeznou Lidrou a drakem Gluxem. Na cestu do země Marin-Daninů. Před očima mu prolétly okamžiky, kdy rytíři sibonejští ukryli Lidru do průzračného sarkofágu. Opět před sebou viděl boje v Sarí. Své setkání s dračími lidmi a svůj zoufalý boj o život nejen vlastní, ale i Lidřin. Dodnes všemu nerozuměl z toho, co se všechno tehdy událo. Avšak už tehdy pochopil, že jeho největším nepřítelem nejsou ani Marin-Daninové, ale Dračí lidé. Proto se i s Lidrou ukryl u Bavendů.

Posadil se na posteli a spustil nohy na zem. Chytil se za hlavu, ruce mu sklouzly po skráních zmáčených potem. Rozhlédl se po ložnici osvětlované sporými plameny z polovyhaslého krbu. Narudlé světlo se odráželo od mohutného, tmavého, leštěného stolu, který vévodil celé stěně, k níž byl přiražený. Vršily se na něm stohy papyrů. Gooka si otřel ruce do bělostné kožešiny a očima ještě rozšířenýma strachem přejel po obrovské prázdné posteli. Fialová přikrývka z peří ptáka Zarem, která měla chránit před nočním chladem jeho ženu Lidru, se válela zchumlaná vedle něj. Natáhl se a položil na ní ruku. Byla vystydlá. Žena musela odejít před hodnou chvílí. Vstal a šel ke kolébce. Bosé nohy pleskaly po teplých černých dlaždicích z dřeva mléčného stromu.

I dřevěná vyřezávaná kolíbka jeho syna Yorimara zela prázdnotou. Ztěžka se o ni opřel. Zhoupla se mu pod rukou, takže málem upadl. V peřinkách nahmatal sporé zbytky tepla, které tam zanechalo dětské tělo.

Pomalu vyšel z pokoje ven. Chodba byla tmavá. Jen dveřmi vedoucími do atria sem padalo trochu světla měsíce Džaraí. Vyšel čtvercovými dveřmi na bílým kamením vykládaný vnitřní dvůr, kde tiše šuměla fontána. Voda stékala ze sochy vodního boha Gluxe, kterého uctívali Bavendové právě tak jako Svanové, do malého bazénku. Jejich náboženská horlivost se však spíš blížila bonijskému pojetí náboženství. Proto dračí podoba boha zdaleka nebudila takovou hrůzu jako u Svanů. Na čistém nebi zářily miliony hvězd. Měsíc Džaraí pomalu zapadal za zeď třípatrového domu, patřícího Mudrci Gookovi.

Rukou se opřel o rám dveří a pátravě přejel očima dvůr. Nikde nikdo. V té chvíli se na obloze objevil malý, ale rychle letící měsíc Legi. Ozářil celý dům. Na ploché střeše se cosi pohnulo. Gooka si protřel oči a pořádně se podíval. Jen stěží zadržel výkřik. Lidra, oblečená do zelené krajkové noční tuniky, stála nad hlubinou tří pater a v natažených rukách držela Yorimara, který se ani nepohnul. Zřejmě klidně spal. Legi princeznu ozařoval tak silně, že Gooka rozeznal i její zavřené oči a pohybující se rty. Zatajil dech a v té chvíli zaslechl její melodický hlas. Slovům nerozuměl.

Došlo mu, že nesmí vykřiknout. Snažil se proniknout do jejího mozku, ale bez úspěchu. Zachycoval myšlenky mnoha spících z okolí, ale vypadalo to, že Lidra si snad chrání své myšlenky pomocí tření kočičího dřeva… Chvíli stál a přemýšlel, jestli by dokázal zachytit Yorimara, v případě, že ho Lidra pustí. Pak zavrtěl hlavou, když si uvědomil, jak je měsíční světlo zrádné při odhadu vzdáleností. Otočil se zpátky a rozběhl se ke schodišti. Jak se řítil chodbou, narážel do soch, jejichž končetiny vyčnívaly z výklenků, které pro ně stavitel vytvořil, i do rohů klikaté chodby. Ani sochy na mramorovém schodišti mu nebyly nakloněny. Dostal několik bolestivých ran. Většinu do hlavy a ramen. Chodba v žádném případě nebyla stavěná na běhání a už vůbec ne na běhání v noci. V duchu strašlivě nadával. Noční ticho však rušilo jen pleskání bosých nohou po kamenném schodišti a jeho chrčivé dýchání.

Z druhého patra vedly na střechu úzké strmé schody. Za horkých dnů sem vymozkovaní sluhové několikrát denně nosili desítky džberů vody, aby naplnili mělký bazének, který zabíral většinu střechy.

Opatrně vystrčil hlavu ven. Lidra stále ještě stála na okraji střechy v nezměněné poloze. Odtud Gooka slyšel, že potichounku zpívá hymnus sibonejských rytířů. Polila ho hrůza.

„To snad není možné,“ prolétlo mu hlavou, „vždyť díky uvěznění v křišťálovém sarkofágu ztratila všechny vzpomínky na svou minulost!“

Polilo ho horko. Došlo mu, že jeho sen nebyly jen hrůzné vzpomínky na příhody v zemi Marin-Daninů, ale že je to cosi víc.

Gooka opatrně vyšel na střechu a plížil se ke své manželce. Poslední kus překonal jediným obrovským skokem a chytil pevně do ruky své dítě, které už už padalo dolů, aby se o tři patra níž rozbilo o kamennou dlažbu v atriu. Vytrhl Lidře Yorimara z rukou. Gookovi se podlomila kolena, sjel po kamenné zídce, která ohraničovala střechu. Dopadl z vysoka na zadek. Strašlivě to zabolelo. Yorimara měl přitisknutého k prsům a cítil jeho teplo i přes šátek do něhož byl zavinutý. Jedna noha Gookovi sklouzla do bazénku, ale ani si toho nevšiml.

Dítě bylo stále nepřirozeně tiché, ani nezavrnělo.

Gooka zdvihl oči k Lidře, u jejíchž nohou seděl. Stále ještě měla ruce natažené před sebe. Dozpívala chórus a její prsty, dosud křečovitě sevřené, se pomalu rozevřely. Pak se vláčným pohybem hluboce uklonila, otočila se a pomalým krokem zamířila ke schodům. Stále měla zavřené oči.

Gooka ještě dost dlouho strnule seděl a snažil se zklidnit divoce bušící srdce. Uvědomil si, že měsíční světlo je opravdu šálivé, protože Lidra nedržela dítě přímo nad hlubinou vnitřního dvora, ale nad okrajem bazénku plného vody, kterou přes den vyhřálo letní slunce Ažar. Až po dost dlouhé době však začal dýchat klidněji a pravidelně.

Vzepřel se volnou rukou a se slyšitelným heknutím se ztěžka zvedl. Následoval svou ženu, která pomalu sestupovala po schodech. Mířila zpátky do ložnice. Šla se zavřenýma očima a přesto se neomylně vyhnula všem překážkám. Prošla korálkovým závěsem do ložnice a spokojeně si lehla zpátky do postele. Přetáhla přes sebe pokrývku a slastně sebou ve spánku zavrtěla. Fialová přikrývka pevně přilnula k mladému tělu. Gooka ji nevěřícně pozoroval skrz korálkový závěs. Pak potřásl hlavou jako zápasník gamba po těžkém úderu, až se uhodil o dřevěný rám dveří. Rukou si chvíli třel bolavé místo. Pak se váhavě vydal ke kolíbce a uložil do něj děcko. Nakopl vymozkovaného sluhu, který měl Yorimara houpat, a místo toho klidně spal vedle kolébky stočený do klubíčka. Sluha nadskočil a vrhl se ke kolébce, ale když viděl nehybně ležící dítě, podíval se na Gooku s čistým zářivým úsměvem, v němž bylo jasně možné číst:

„Pane, vždyť se nic neděje. Dítě spí…“

Gooka ještě jednou napřáhl nohu, aby ho pořádně nakopl, ale pak si uvědomil, že sluha za nic nemůže, a navíc že by si mohl narazit ještě víc bosý prst na noze. Otočil se ke své posteli. Natáhl se do ní. Přehodil přes sebe přikrývku a čekal s otevřenýma očima na svítání. Na spánek neměl ani pomyšlení.

Jen co v kuchyni začaly harašit otrokyně, Gooka vstal. Oblékl si šarlatové soudcovské roucho a tiše vyšel z ložnice. Letmo zkontroloval klidný Yorimarův spánek. Dítě spalo na boku, ruce zaťaté v pěstičky, kolena pokrčená na pomuchlané pokrývce. Druhý pohled platil princezně Lidře. Ležela na své polovině lůžka stočená do klubíčka. Jediné co z ní bylo vidět, byl oblouk zad a vějíř rozhozených vlasů. Křivka zad vyjadřovala napětí. Zbytek těla byl schovaný pod fialovým peřím.

Gooka vyšel na ulici. Nevšímal si udivených pohledů rozespalých otroků, kteří sledovali, jak jejich pán, předseda senátního soudu, odchází pěšky ven, což už se nestalo hodně dlouho.

Hned po ránu vál silný vítr od východu, který v Bavendské nížině převládal skoro celý rok a přinášel sebou suché, horké počasí. Gooka to s uspokojením zaznamenal a pomalým krokem nesl své mírně obtloustlé tělo mezi pyšnými domy postavenými částečně z kamene a částečné z dřeva mléčného stromu. Vždy, když procházel městem, díval se na výzdobu domů. Bavendové, známí mořeplavci, zdobili své příbytky vyřezávanými výjevy vztahujícími se na jejich zážitky z mořských dálek. Jejich domy však nezdobily jenom řezby, ale i barevné malby, na nichž převládal mořský bůh Glux. Gooka se zhluboka nadechl suchého vzduchu a oddychl si, že konečně přestalo bezvětří, které už několik dní sužovalo Parenti a drželo smrad a výpary v ulicích. Proplétal se vedlejšími uličkami a stále směřoval vzhůru, směrem k mořskému břehu v severní části města, kde se písčitá pláž měnila ve změť skal, vysokých několik set stop, které byly pokračováním pohoří jež se táhlo širokým obloukem do mořských hlubin. Jeho vrcholky tvořily pás drobných ostrůvků, které chránily přístav Parenti před podzimními bouřemi.

Závan větru donesl ke spěchajícímu Gookovi tepavé dunění bubnů. Hluboký tón gangerů mu připomněl, že dnes ráno městský kat věší dvanáct bonijských pirátů. Jejich lodě napadly před několika týdny dvě bavendské plachetnice. Tehdy jen díky tomu, že kapitáni plachetnic byli předem upozorněni změnou barvy friulských ikabure, které tak vždy reagují na přítomnost cizích lodí, se jim nájezd nepovedl. Gooka je po právu odsoudil k smrti.

Mudrc se jen úžeji zahalil do svého pláště. Nikdy neměl dobrý pocit z toho, když musel kohokoliv odsoudit k smrti.

Domky řídly a Gooka se proplétal mezi chaoticky nakupenými hromadami balvanů. Stále stoupal. Už byl zadýchaný a musel zpomalit tempo. Kapky potu stíral z čela rukávem pláště. Za chvíli už šel po uzoučké pěšince, kterou snad znal jen on.

Stál na plošině nad hučícím mořem. Často sem chodíval přemýšlet. Výhled na vlnící se moře, čisté nebe a tmavé skály, všude kolem, ho uklidňoval a pročišťoval mu hlavu. Tady přicházel na řešení těch nejzapeklitějších problémů.

Vítr si pohrával s cípy dlouhého pláště, takže Gooka v té chvíli vypadal jako prapodivný mořský pták, sedící na bradle a vyhlížející kořist. Opak však byl pravdou. Gooka sem přišel do klidu přírody daleko od lidí hledat odpovědi na otázky, které ho už delší dobu mučily. Chodíval sem do samoty vždy, když měl starosti a v samotě tu hledal odpovědi na otázky, které ho tížily.

Dnešní noční příhoda nebyla první. Začalo to nenápadně…

Gooka roztáhl ruce a vlny, které bušily do skal dobrých dvě stě stop pod ním, přehlušovaly jeho křik. Jeho mozek a hlasivky vysílaly do dáli jedinou otázku:

„Proč?“

Najednou se mu v mysli vynořila dlouhá úzká hlava, z níž ve předu vylétal dlouhý rozeklaný jazyk. Gooka couvl o krok a otřásl se. Narazil zády na drsný povrch skály až si skoro vyrazil dech.

„Ne! To není možné!“ křičelo v něm všechno.

„Tys myslel, že nám unikneš?“ ozvalo se mu znovu v hlavě.

Soudce se opřel zády o kamenný výstupek a sklonil hlavu. Neměl odvahu podívat se na moře. Stále však měl ještě naději, že to co teď před chvílí před sebou uviděl, byla jen hra jeho vlastního podrážděného mozku. Ruce křečovitě svíraly ostré kamenné výběžky, které mu způsobovaly hluboké škrábance. Gooka však necítil nic. Před očima stále měl obraz dračího člověka Plaktora, kterého musel zabít, aby sám nebyl zabit. Plaktora, který se pomalu ponořoval do vodních hlubin draka. A nejen Plaktora, ale i jeho ženy Klaim, s níž se miloval.

Prudký poryv větrné smršti soudcem prudce zacloumal. Gooka se vyděšeně podíval kolem sebe. I toto bral jako výstrahu dračích lidí. Ještě chvíli se vytřeštěně díval do mořské dálavy, která mu však dnes uklidnění nepřinesla. Spíš naopak. Pak se pomaličku odpoutal od skály, porostlé jemnou pavučinou modrých haril. Na jejich drobounkých ostnech se třpytily drobné kapičky Gookovy krve. Soudce se vyděšeně rozhlédl. Na této plošině harila nikdy nerostla. Teď jí tu bylo plno. Otřel si poraněné ruce, zahalil se úžeji do pláště a namířil zpátky k městu.

Nohy se mu smekaly po balvanech, které se oddrolily od okolních skal. Letní slunce Ažar už zcela úplně rozehnalo všechny mráčky. Soudce se rozmachoval rukama a ve chvilkách, kdy měl trochu času, si utíral hojný pot, stékající mu z čela. Levý rukáv chlamidy už měl celý zmáčený a cesta jako by se prodlužovala. Gooka se zastavil a pečlivě se rozhlédl kolem. Bylo mu jasné, že sešel z cesty, kterou normálně používal. Povzdychl si a vyčerpaně usedl na ostrý, špičatý kámen. Tlačil ho do zadku, ale moc mu to nevadilo. Chvíli se snažil nabrat dech, ale slunce již pálilo tak, že ani odpočinek nepřinášel ulehčení. Gooka s heknutím vstal a pustil se směrem dolů, kde za vysokými ostrými skalami, tušil město.

Když se vynořil z jejich změti, zjistil, že ho průrva, kterou šel, zavedla dost daleko od města. Zamířil napříč polem mavíku k domům, které se tyčily dost daleko na obzoru. Modré rostlinky se mu motaly pod nohama. Otočil se. Za ním se táhla cestička polámaných rostlinek.

„Jestli mě tu načapá majitel, budou z toho potíže,“ řekl si Gooka. Otřel si čelo a promnul oči. Vykročil. V tom okamžiku ztratil půdu pod nohama. Padal do trychtýřovité prohloubeniny, kterou z větší části zakrýval porost mavíku. Pomalu klouzal dolů směrem ke dnu, odkud na něj zírala hnusná hlava Kaiganiho, podzemního dravce, který si troufal i na lidi. Když dravec uviděl blížící se kořist, jeho jedovaté zuby se vzpřímily. Gooka bleskurychle zaťal prsty do šikmé stěny a začal se drápat vzhůru. Půda mu povolovala pod nohama, ale okraj trychtýře, který byl širší, než dva dospělí lidé, se blížil. Když už byl Gooka skoro nahoře, dostal do zad takovou ránu, že ho málem srazila zpátky, až úplně dolů. Ležel na břiše a pomalu klouzal po vyschlé rozdrobené půdě. V hlavě měl pusto. Ochromoval ho děsivý strach. Začal kolem sebe zběsile tápat. Nepomáhalo to. Pak se špičkou jedné boty zachytil o cosi pevnějšího. Přilnul k zemi a funivě oddechoval. Po chvíli se odhodlal zdvihnout na všechny čtyři a pomalu lezl nahoru. Po očku sledoval, co se děje za ním. Kaigani opět zaútočil. Hodil další dávku zeminy, ale Gooka se tentokrát dokázal včas přitisknout k zemi, takže ho velká hrouda, vytvořená ze země a Kaiganiho slin, přelétla. Netvor syčel tak, že soudci zaléhaly uši. Než si Kaigani připravil další kouli, překonal soudce těch několik zbylých stop a převalil se přes okraj trychtýřovité pasti. Vyčerpaně zabořil tvář do rozorané země. Ležel a zhluboka oddychoval. Když se mu srdce trochu zklidnilo, vstal a opatrně obešel nálevku, kterou stále ještě z části kryl porost mavíku. Teď už si dával pozor kudy jde a jakmile narazil na vyšlapanou cestičku, okamžitě na ní odbočil. Vzdal se jakéhokoli pokusu o další zkrácení cesty. Teď mu už byla jasná mizení vymozkovaných sluhů, kteří sklízeli mavík v okolí města.

Město ho přivítalo nezničitelným dusivým pachem okrajových čtvrtí, křikem roznašečů vody a dřeně ze slzícího keře. Šel a vyhýbal se smečkám špinavých dětí, které se volně proháněly ulicemi. Jinak město vypadalo pustě, protože námořníci i námezdní vojáci byli na velké výpravě proti Choriům na níž je poslalo Velké shromáždění za zákeřné vybití pohraničního městečka Wabeny. Výprava však skončila dřív, než pořádně začala. Velká bouře několik dnů plavby od Parenti rozehnala flotilu a mnoho lodí pořádně poškodila.

Gooka oprášil svou značně zašpiněnou soudcovskou chlamidu, potřísněnou šťávou z rozdrcených keřů mavíku, skvrnami od krve a potu. Prošel nevšímavě kolem několika námořnických krčem, až narazil na krámek, kde se prodávaly zbraně a ochranné oděvy. Rozhodil korálky nahrazující dveře a vešel dovnitř. Rozhlédl se kolem sebe a oči se mu rozsvítily radostí. Prodavač měl na skladě jak pečlivě zabalené žíravé krápníky, tak i ochranné palčáky. Gooka sáhl pod chlamidu a z opasku odvázal měšec s penězi. Vzal si pro jistotu dva balíčky krápníků a spěšně se vracel na pole.

Nikdo si ho nevšímal.

Zastavil na kraji nálevky a díval se na netvorovu hlavu, která trčela nad podzemní chodbou. V ní měl Kaigani ukryté své dlouhé článkovité tělo. Ruce v palčácích pomalu a pečlivě rozbalily jeden balíček. Gooka se narovnal. V každé ruce měl dva žíravé krápníky. Pečlivě zamířil. Levička opsala prudký oblouk. Ještě než letící krápníky dopadly na netvorovu hlavu, vylétly další dva z pravé ruky. Kaigani celou dobu s klidem pozoroval kořist, která se zastavila nahoře na nálevce a zřejmě se smířil s tím, že tohohle človíčka hned tak neuloví.

Pak mu na hlavu dopadly první krápníky. Z těžkých popálenin začala vytékat nazelenalá krev. Kaigani ostře zasyčel a začal se zmítat. Viditelně se nemohl rozhodnout, jestli má zalézt do podzemní nory, nebo zaútočit na neznámého nepřítele.

Na jeho hlavu stále dopadaly pálící úlomky krápníků, takže se dravec nakonec rozhodl ustoupit, ale to už bylo pozdě. Hlavu měl rozežranou k nepoznání. Kousky krápníků, které mu uvízly v kůži, pokračovaly ve svém zhoubném díle a proleptávaly se čím dál tím víc do dravcových tkání.

Když zmizel pod zemí a bylo jasné, že má dost, zůstala Gookovi ještě víc jak polovina druhého balíčku. Soudce byl vždycky šetrný člověk, a proto zbylé krápníky opět pečlivě zabalil a vydal se domů s pocitem dobře vykonané práce.

V té chvíli si ani na chvilku nevzpomněl na podivné sny a události minulé noci.

2. kapitola
Přepadení

Vymozkovaný sluha přinesl velkou, oválnou, hnědou pálenou mísu plnou kouřícího masa a opatrně ji postavil na dřevěný stůl, jehož desku zdobil obraz vytvořený vykládáním. Mísu položil na hlavu draka, plovoucího v rozbouřeném moři. Glazůra, pokrývající mísu, vrhala barevné pablesky. Sluha se tázavě podíval na svého pána. Ten kývl směrem ke své ženě. Sluha popotáhl mísu po stole, nepříjemně to zaskřípalo. Lidra se na sluhu ostře podívala. Sluha se mírně nahrbil, jako by čekal úder, ale ten nepřišel. Vrhl postranní pohled na princeznu, ale ta opět upadla do apatie. Několikrát zamrkal a potom naložil Lidře do jejího talíře večerní jídlo. Pak totéž zopakoval u Gooky.

V okamžiku, kdy soudce nesl k ústům kousek masa v kouřící omáčce, ozval se z vedlejší místnosti zoufalý dětský křik. Gooka přivřel oči a zaposlouchal se. Do mozku mu vnikla děsivá bolest dítěte a také cizí myšlenky, tiché, zlé a rozkazující. Gooka se na ně soustředil, ale ten, kdo je vysílal, je chrlil tak rychle a směroval je tak přesně, že se v nich domácí pán nebyl okamžitě schopný vyznat. Vyskočil a řítil se do ložnice za svou ženou, která v tomto okamžiku byla rychlejší, než on.

Vrazil do ní, protože Lidra zůstala stát přímo za dveřmi a s úžasem sledovala kolíbku. V ní ležel čtyřletý chlapec a zoufale křičel. Fialověl přímo před očima. Lapal po dechu. Jeho ručičky zoufale hmataly po nějaké opoře.

Gooka se zoufale rozhlédl po místnosti a hledal nepřítele. Pak si vzpomněl na myšlenky, které zachytil před chvílí. Otočil se a prudce vyběhl z místnosti. Na chodbě se nerozhodně zastavil a soustředil se na cizí myšlenky. Zalily ho jako jarní přílivová vlna. Prudce zalapal po dechu a zoufale se snažil obrnit svůj mozek proti návalu cizích rozkazů. Po chvíli se mu to podařilo. Otřel si hřbetem ruky tvář zalitou potem. Nervózně přemýšlel a snažil se najít řešení, ale Yorimarovo zoufalé kvílení ho nenechalo myslet v klidu.

Bylo mu jasné, že příkazy přicházejí zvenčí. Rozběhl se ven, ale cestou se zastavil ve své pracovně. Natáhl si palčáky a do každé ruky vzal jeden velký žíravý krápník z balíčku, který sem položil po svém ranním dobrodružství. Vyběhl na ulici a zastavil se. Snažil se určit, odkud přicházejí ty zlé a zákeřné příkazy. Nejsilněji je vnímal zleva. Vydal se pomalu ulicí a stále se snažil neztratit směr. Proud příkazů sílil a Gooka sám blokoval své, aby ho nepřítel nemohl předčasně objevit.

U nízkého, sešlého domu, tvořícího roh s další ulicí, se Gooka zastavil.

„Zemři, zemři, zemři!“ mu dunělo hlavou a k tomu následoval příval povelů, kterým nerozuměl. Svaly se mu napínaly, celé tělo bolelo, i když nepřítel evidentně všechny síly zaměřoval na dítě, ale vnímavost, kterou měl vrozenou, a kterou si zdokonalil u Marin-Daninů mu teď dělala problémy. Proud zla a nenávisti tryskal směrem k jeho domu jako utržený ze řetězu.

Gooka se zapotácel.

„Soudce je ožralý,“ vřískla jakási babice, která se zájmem sledovala nejistou Gookovu chůzi až před nízký barák.

Soudce se otočil a podvědomě zvedl ruce s žíravými krápníky. Jakmile je zahlédla, zavřeštěla příšernou fistulí a dala se na úprk. Snažil se uchránit svou mysl proti přívalu cizích myšlenek. Získat tak zpátky rozvahu a sílu k útoku, ale nedařilo se mu to.

„Zemři,“ vyslal nejsilnější přání jakého byl schopný.

Tím se sice prozradil, ale také na chvíli oslabil útok na své dítě, protože neznámý se snažil prohledat Gookovu mysl. Soudce doufal, že síla jeho nepřítele se teď tříští, takže ji alespoň z části přebírá na sebe a tudíž že dítě je v pořádku. Soudce nakloněný dopředu, jako kdyby šel proti prudké vichřici, pomalu postupoval k domu a jeho mozek zatím bojoval beznadějný boj se silou, které neměl šanci konkurovat. Vztek a zoufalá snaha zachránit vlastní dítě mu však dodávala sílu. Ramenem rozrazil dveře do domu a potácivě stoupal vzhůru po sešlapaných dřevěných schodech. Zapotácel se a naraženým ramenem vrazil do špinavé, kdysi nabílené zdi. Bolest mu prolétla hlavou jako rozžhavený drát. Nahoře kdosi zavřískl a hypnotická síla na okamžik úplně zmizela. Gooka udělal několik rychlých skoků a doběhl k jediným dveřím, které tu ještě zbyly. Narazil do nich plnou vahou. Jeho zhmožděné rameno vyslalo další příval bolesti do zmučeného mozku. Obličej mu bolestivě narazil do ozdobného prolamování dveří. Gooka si toho ani nevšiml. Trouchnivé dveře vypadly z pantů, a ještě než dopadly na zem, rozpadly se na několik kusů. Krev z roztrženého obočí soudci zalévala levé oko. Gooka si ji ramenem setřel. V temném pokoji nic neviděl. Vrhl se dovnitř s rukama napřaženýma před sebe. Naběhl do čehosi, co se před ním tyčilo jako hora.

Byl to vysoký muž, který ustupoval směrem k zavřenému oknu a snažil se holýma rukama ubránit nepříčetným Gookovým útokům. Pak se otočil a popálenými dlaněmi rozrazil okenice a vyskočil z prvního patra dolů do ulice. Gooka se vyklonil z okna a zařval:

„Chyťte ho! Je to zločinec! Chyťte ho!“

Tlupa, která se srotila před domem, se však před prchajícím člověkem rozestoupila. Nikdo se neodhodlal zastavit černého vysokého muže, jemuž z rukou a z obličeje visely cáry spálené kůže. Dlouhán se kolébavě rozeběhl směrem z města. Gooka seběhl dolů a běžel za ním. Když se řítil kolem svého domu, zařval na své sluhy, aby mu okamžitě pomohli v pronásledování. Pak pádil dál. Jen několik kroků za ním dusalo deset mužů z jeho domu s narychlo posbíranými zbraněmi.

Uprchlík se snažil setřást své pronásledovatele a zmizet v úzkých uličkách, ale zranění, která mu Gooka způsobil žíravými krápníky, byla zřejmě natolik těžká, že nebyl schopný ztratit se v temnotě.

Gooka už neběžel první. Teď uzavíral skupinku pronásledovatelů. Nikdo z obyvatel města se k pronásledování nepřidal. Jen občas se někteří z chodců zastavili a se zájmem sledovali bláznivý úprk řvoucích lidí. Domy pomalu řídly, až se běžci dostali ven za městské hranice. Gooka se celou cestu vztekle rozhlížel, pokud mu to tekoucí pot ovšem dovoloval, jestli nikde neuvidí pořádkovou hlídku.

„Samozřejmě!“ bušilo mu v hlavě. „Když je člověk nejvíc potřebuje, tak jsou někde v prachu!“

Sluhové uprchlíka nakonec obklopili a doráželi na něj dýkami a krátkými bavendskými meči. Muž stál opřený o mohutný mléčný strom. Měl tak krytá záda. Pronásledovatelé na sebe ostře pokřikovali a dodávali si odvahy. Uprchlík se však obratně bránil. Odkudsi vytáhl cosi, co vypadalo jako modrý, lesklý had, který svištivě rozrážel vzduch a bránil útočníkům se k němu přiblížit.

„Pozor, má Marin-Daninský meč!“ vřískl jeden z mužů, kterého se dotkla vlnící čepel, již muž ovládal jen z části rukou a z části telepaticky.

Meč sluhovi jediným lehýnkým dotekem usekl ruku v zápěstí. Muž se odpotácel a držel si rukou pahýl, z něhož chrstala krev. Muži couvli. Gooka opatrně popošel kupředu a v ruce potěžkával poslední veliký kus žíravého krápníku. Několikrát musel prudce uskočit před nevyzpytatelně letící čepelí, která se prohýbala ve vzduchu jako živá. Naznačil levou rukou hod. Měl ji sice sevřenou, jako kdyby v ní také měl krápník, ale byla prázdná. Uprchlík na pohyb zareagoval prudkým uhnutím, a tak se na okamžik dostal z ochranného krytu mléčného stromu. Jeden ze sluhů po něm okamžitě ťal dlouhou dýkou. Neznámému crčel z dlouhé rány na rameni proud krve.

Po nebi putoval měsíc Levit a ozařoval svým bledým světlem bojiště. I vítr, který vál celý den, teď ustal. Vypadalo to, že celá příroda se zatajeným dechem sleduje boj.

Gooka mezitím rozlomil velký kus krápníku na dva kousky a jeden z nich hodil muži do obličeje. Se zasyčením se žíravá hrudka vpila do mužova obličeje těsně pod levým okem, kde mu začínalo rašit tmavé strniště. Uprchlík se jednou rukou snažil krápník odstranit, ale dosáhl pouze toho, že se mu žíravina opět dostala na popálenou ruku. Muž se zlostným zavytím odhodil meč a vrhl se znovu na útěk. Vběhl do pole slzících keřů a na chvíli všem zmizel z dohledu. Gooka setřepl jednu rukavici a popadl odhozený meč. Rozběhl se za uprchlíkem. Sluhům se viditelně do dalšího pronásledování nechtělo. Měsíčního světla ubylo, a tak hrozilo velké nebezpečí, že nepřítel může čekat někde v záloze.

Gooka pádil za uprchlíkem z posledních sil. Dohnal ho v okamžiku, kdy se muž měnil v neobyčejně štíhlou ještěrku, spíš ještěra, dlouhého víc jak mužská noha. Měl dlouhou špičatou hlavu, mohutně vyvinuté zadní nohy opatřené silnými drápy. Plaz se k němu otočil a jeho žluté oči zazářily.

„Neunikneš naší pomstě, Gooko,“ zaznělo Bonijci v hlavě. „Ani ty, ale ani tvůj syn!“ zachechtal se slizce ještěr. „Nade mnou možná zvítězíš, ale Dračí lidé si tě najdou kdekoli a nemysli si, že má smrt bude tvou záchranou…“

Gooka nelenil a použil poslední kus krápníku jako dýku. Vrazil ho ještěrovi hluboko do oka. Ze špičaté tlamy vylétl dlouhý, rozdvojený jazyk a pysky obnažily žluté, kuželovité zuby. Ještěr škubl hlavou ke Gookovi, jako by ho chtěl kousnout, ale pak jeho tělem projel křečovitý záškub. Z hrdla ještěra vyšel nenávistný sykot a zadní silné nohy sebou několikrát trhly. Padl na zem a bezmocně sebou zmítal. Jed ze žíravých krápníků nakonec zmohl i Dračího muže.

„Nezapomeň!“ zadunělo Gookovi v hlavě. „Tys zničil naší vládu v šťastné zemi Marin-Daninské. A za to budeš pykat ty. Tvůj mladší syn však může…“

„Jaký mladší syn? Mám přece jenom jednoho syna…“ vybuchlo Gookovi v hlavě.

Ještěr se svinul do klubíčka a znehybněl. Gooka mu pro jistotu jediným mávnutím meče usekl hlavu a odkopl ji daleko do pole slzících keřů. Nehybně stál nad ním a sledoval jak pomalu vytéká zelená krev z mnoha ran na ještěřím těle. „Pane,“ dotkl se jeho ramene jeden ze sluhů, „co s ním uděláme?“

„Nic. Necháme ho tady. Doufám, že ho v noci sežere nějaká zvěř. Snad se neotráví,“ ucedil unaveně Gooka.

„Byl to však Marin-Daninský kouzelník, pane“ odvážil se odporovat sluha.

„Co navrhuješ?“ zeptal se Gooka a jeho zájem na odpovědi byl nicotný.

„Pane,“ nedal se odradit sluha, „naše pověsti praví, že tělo kouzelníka se musí spálit, aby už nikdy nemohl škodit. Nestačí ho zakopat nebo hodit do vody. To je jejich prostředí. Jen oheň je dokáže umlčet navěky.“

„Co ty jseš vlastně zač?“ podíval se na něj zvědavě Gooka.

„Jsem námořník, ale měl jsem nehodu… Přišel jsem o loď a teď mi nikdo nechce žádnou svěřit, proto jsem se nechal najmout k vám. Ale viděl jsem kus světa,“ vypnul se muž hrdě, „byl jsem i v Avaralu.“

Gooka se k němu otočil, usmál se, a pak se zeptal:

„Kdy?“

„Už prošlo šedesát sedm levitů,“ ušklíbl se námořník, „byl jsem ještě hodně mladý, když nás tam senát poslal. Měli jsme zkusit navázat obchodní styky se Svany, ale to jsou takoví pobožnůstkáři, že z toho sešlo.“

Gooka jen kývl hlavou a řekl:

„Když tedy myslíš, že je nutné ho spálit, tak to uděláme.“

Netrvalo dlouho a čadivý oheň stravoval mrtvé tělo marin-daninského kouzelníka. Námořník a ještě jeden sluha přikládali na oheň vytrhané slzící keře. Ostatní stáli v uctivé vzdálenosti s připravenými zbraněmi, kdyby přece jenom došlo k nějaké nepředvídané události. Maso nejdřív zavonělo, ale pak hořící kůže, svaly a kosti ještěra začaly vydávat tak děsivý puch, že i otrlý námořník odstoupil do větší vzdálenosti. Gooka stál netečně kousek od ohně a sledoval, jak narudlé plameny stravují jeho nepřítele.

Gooka opatrně došel k ložnici a nahlédl dovnitř. Lidra seděla na posteli a synovu hlavu měla položenou na svých kolenou. Chlapec spal. Princezna zírala nepřítomnýma, šílenýma očima před sebe. U pravé ruky měla dlouhou, tenkou, nebezpečně vyhlížející dýku. Jakmile Gooka vstoupil do ložnice, popadla ji a položila ji chlapci na hrdlo.

„Podříznu ho, jestliže se přiblížíš ještě o krok,“ zasyčela nenávistně. „Nemáš šanci, ty prokletý Marin-Danine!“

„Lidro,“ šeptl vyděšený Gooka, „kouzelník je mrtvý. Spálili jsme ho.“

„Nevěřím ti!“ štěkla Lidra. „Jsi kouzelník a zahubil jsi mého muže!“

Gooka se díval do šílených očí své milované ženy. Pohled mu sklouzl dolů. Viděl třesoucí se ruku, jak špičkou nože poškrábala krk jeho jediného syna. Droboučké kapičky krve stékaly po bílé kůži. Yorimar však spal dál. Gooka se zachvěl a couvl ven z místnosti. Ze dveří ještě zahlédl jak Lidřina štíhlá ruka položila nůž zase vedle sebe na postel. Ustoupil do chodby, ale místo odkud viděl na ženu a syna neopustil do té chvíle, dokud Lidra neusnula.

To už s ním na chodbě stál dost dlouho námořník, kterého Gooka nechal zavolat. Opatrně vešli dovnitř, vyhnuli se všem překážkám. Plížili se tiše jako varansové. Gooka stál nad Lidrou, která křečovitě objímala svého syna. Pomalým a plynulým pohybem sebral nůž a položil ho Lidře z dosahu, do kolébky. Rozpletl její prsty, kterými křečovitě svírala chlapcovo tělo. Námořník vzal Gookova syna a lehce ho zdvihl. Dítě tichounce zavrnělo, ale pak se přitisklo k mužovi, který ho držel v náručí. Gooka položil její ruce zpátky na postel.

Lidra se ani nepohnula.

Vyšli z ložnice, propletli se chodbami a ocitli se na ulici. Z nebe dnes zářily jen hvězdy. Legi před chvílí zapadl a bude trvat ještě hodně dlouho, než opět vyjde. Levit dnes na obloze nebude vůbec. Gooka nesl dítě zabalené do huňatého pláště, a námořník mu ukazoval cestu. „Tady bydlím, pane,“ usmál se sluha. „Ale od zítřka už budu na své, teda vaší lodi… Peníze, co jste mi dal, mi budou stačit na pěknou škornu, jako že se Digor jmenuju. A viděl jsem jich v přístavu několik, co se daj koupit. Tam se hned zítra nastěhujeme. Tam nikdo vašeho syna nenajde,“ usmál se námořník až mu zuby zasvítily ve tmě. „Tam bude dobře schovaný.“

Gooka jenom souhlasně zabručel.

Vešli do vápnem nabíleného přízemního domku. Páchlo to tu rybinou a pečenou dření slzícího keře. Gooka se zhluboka nadechl a vůně domu se zalíbila. Následoval námořníka do velké místnosti, kde světlo vydávala jediná louč, která visela zabodnutá do vydlabaného otvoru v silné zdi. Gooka došel k velké peci, vévodící celé místnosti. Nahoře ležela modrá kůže z jakéhosi zvířete. Gooka na ni položil syna a přehodil přes něj ještě cíp kožešiny.

„Zůstaneš tady do rána. Pak ti pošlu někoho na pomoc,“ Gookův hlas se zachvěl, protože ať probíral služebnictvo domu jak chtěl, nemohl si vzpomenout na nikoho, komu by mohl tak bezmezně důvěřovat. Sluhů, jak normálních, tak vymozkovaných byl plný dům, ale byli to sluhové… Gooka se vracel rychlým krokem k vlastnímu paláci. Nechtěl nechat Lidru dlouho samotnou. Co kdyby se probudila?

Noční ulice byly plné lidí, avšak valná většina se Gookovi vyhýbala nejen proto, že v něm poznala soudce, ale i protože se zvěst o jeho večerní příhodě už stačila rozšířit po městě. I když Bavendové jsou mírumilovní, což jim dovolují vysoké hraniční hory, které je chrání proti sousedům, dokážou se rozčílit tak, že se jejich černé drátovité vlasy zježí a v tom okamžiku jim jdou z cesty snad i grangové. Jejich malé postavičky tak nějak narostou a nepřátelé se jim klidí z cesty, pokud to jenom trochu jde.

Avšak teď spěchajícímu Gookovi uhýbají z cesty. Zamyšlený soudce si nevšiml, jak jeho sandály prokluzují po splašcích, které tečou středem ulice. Jednu chvíli se v ostré zatáčce až zapotácel. Opřel se rukou o chodce, kterého právě míjel. Pohled černých očí vztekle vylétl směrem k nešikovi v bílé tunice, ale okamžitě změkl, když si dotyčný uvědomil o koho jde.

„Promiň,“ zabručel nepřítomně Gooka a hluboce zamyšlený pokračoval v chůzi.

Soudce prošel chodbou na vnitřní dvůr svého domu a uslyšel vysoký kvílivý tón. Vrhl se k ložnici. Lidra seděla na posteli a kolébala se. Noční tuniku měla pomačkanou. Její něžná růžová barva působila ve spojení s sinalou princezninou tváří nepříjemným dojmem. Nevidoucí oči měla upřené na kolébku, ve které houpala dřevěnou panenku, s níž si malý Yorimar tak rád hrál. „Yorimare, můj drahý, spinkej, spinkej… Nikdo tě nesmí vzbudit, dokud ty sám nebudeš chtít. Yorimare, lásko moje, ty…“

Gooka chvíli sledoval něžný obličej svanské princezny, ale i blikavém světle loučí viděl šílený výraz v jejích očích.

„Třeba je to tak lepší,“ pomyslel si.

Otočil se a odešel do své pracovny, kterou měl v druhém křídle domu. Tam doléhalo vytí šílené Lidry jen velmi tichounce. Ulehl na lehátko a začal přemýšlet co dál. Jestliže ho našel Dračí člověk i tady, pak ho najdou i další. Bude muset dál, nebo… Co nebo?

Zaklonil se až mu luplo v zádech. Pak se pohodlně natáhl a zavřel oči. Díky vypětí, jež absolvoval za dnešní den, si myslel, že neusne, ale vbrzku upadl do spánku, který se velmi podobal bezvědomí. Byl to těžký spánek, který nepřinášel úlevu. Gooka se převaloval po lehátku a chvílemi to vypadalo, že možná spadne. Nicméně prospal celou noc.

Ráno se probudil s těžkou hlavou a také s rozhodnutím, že ztratil už příliš mnoho času. Teď musí získat víc vědomostí.

Po snídani se oblékl do rudého soudcovského chalátu a vypravil se do senátu. Dnes se měly přijímat nové zákony a jeho přítomnost byla nezbytná.

Vystoupal po mramorových schodech kamenného půlkruhového amfiteátru až k svému místu. Sedl si a opřel hlavu o kamenný schůdek za sebou. Chlad růžové žuly mu trochu ulevil od bolesti hlavy. Gooka se snažil něco vymyslet, ale to nikdy nebyla jeho silná zbraň. Sloupovím podepřený strop odrážel hovor přicházejících senátorů. „Byl jsem v knihovně,“ zaslechl Gooka kteréhosi z nich, „a tam jsem našel…“

Dál už neuslyšel nic, ale náhodně zaslechnutá věta mu konečně dodala tu správnou inspiraci.

Vzpomněl si na to, jak se v avaralském klášteře dozvěděl hromadu zajímavých věcí o Marin-Daninech. Bouchl se pěstí do hlavy, až okolo sedící, kteří pečlivě sledovali proslov senátora námořního křídla senátu, sebou trhli, nepříjemně vyrušeni, a zadívali se na Gooku. Soudce se nechápavě rozhlédl po obličejích tázavě k němu obrácených a potřásl hlavou. Znovu si pohodlně natáhl tělo na mramorové sedačce a zatvářil se, že naslouchá návrhu vyslání dalšího nájemného vojska proti Choriům. Popravdě řečeno nevnímal z plamenného proslovu senátora ani slovo.

Netrpělivě čekal na polední přestávku, kdy se rozvážným krokem vydal k senátní knihovně. Vrtal se v ní skoro až do večera, ale nic, co by mu mohlo pomoct se mu do rukou nedostalo.

Zoufalý a navíc žíznivý a hladový Gooka seděl v knihovně na dřevěné vyřezávané sesli z kočičího dřeva. Ruce měl spuštěné k zemi, záda ohnutá do oblouku. Připadal si jako napůl potopená škorna, v jejímž podpalubí se převaluje voda. V hlavě mu hučelo, šumělo, ale nápad… NÁPAD, ta spásná myšlenka nepřicházela.

Zvedl se, protřel si unavené oči a zamířil do senátní jídelny. Na chodbě zakroutil hlavou a nechápavě se rozhlížel kolem. Nebylo mu jasné, proč tu hoří louče. Když vyhlédl z okna, s velkým překvapením zjistil, že venku už je tma.

Od vymozkovaného sluhy dostal bohatě zdobenou misku s rybami a vařenou dření ze slzícího keře. Vše bylo obložené křehkými modrými lístky mavíku. Když dojedl, spokojeně si odfoukl. Opřel se zády o opěradlo křesla. Málem však spadl na zem, protože křeslo už nebylo z nejnovějších a opěradlo povolilo. Nepříjemný praskot lámaného kočičího dřeva se rozlehl prázdnou jídelnou. Ztěžka se zvedl na své mírně sloupovité nohy, nadechl se, neboť chtěl vynadat sluhovi, který sem přiběhl z kuchyně. V tom okamžiku mu však bleskl hlavou nápad. U Svanů mu pomohla klášterní knihovna. Mávl rukou a pospíchal ven ze senátu. Sluha za ním tiše zíral. Jakmile soudcova kulatá postava zmizela za dveřmi, otřel si pot z čela. Uvědomoval si velmi dobře, že soudce by mohl jediným vhodně proneseným slovem ukončit jeho dobře placenou práci v senátní kuchyni.

Gooka se propletl uličkami až k mořskému břehu. Stranou od městského shonu se tyčila hrozivá stavba kláštera

3. kapitola
Klášter Vírja

Gooka stál na pahorku a díval se na tmavou, hrozivě vypadající masu kláštera, tyčící se na vysokém ostrohu. Obepínaly ho vysoké hradby z černého kamene, z něhož byl vystavěný i celý klášter, což mu dodávalo pochmurnosti. Klášter Vírja byl proslulý po celé Bavendii svým neústupným přístupem k otázkám víry. Proto se mu také Bavendové spíš vyhýbali, než aby ho často a rádi navštěvovali. Jejich vlažnost ve víře k Mořskému bohu Gluxovi, hlavnímu bohu skoro celé Janatris, byla příslovečná.

Nad hradbami trčely tři věže, nahoře zakončené ochozy s trojúhelníkovitými ochrannými zubovými střílnami. Gooka se usmál. Na klášter si nikdy nikdo nedovolil zaútočit, ani chorijské pirátky. Bylo by to totiž zcela zbytečné. Všichni potenciální útočníci věděli o studnách vykopaných až do kamenného podloží, které dodávaly mnichům dobrou vodu, i o dlouhých podzemních chodbách umožňujících únik v případě nutnosti. Ostatní budovy kláštera jen místy vykukovaly nad hradby.

Gooka došel k hlavní a jediné bráně. Supěl, protože výstup po cestě vytesané v kameni, která se klikatila po strmém úbočí, nebyl nejjednodušší. Na chvíli se zastavil, aby se vydýchal. Opřel se o kamenné zábradlí, které o kus dál přecházelo do dřevěné stavby.

Po chvíli se vypravil na další cestu. Most přes hluboký hradní příkop byl spuštěný, ale přesto musel Gooka zatajit dech, aby ho neomámil smrad, který se z něj linul. Neodvážil se podívat dolů. Říkalo se, že mniši tam pěstují masožravé algie, velmi vzácné, leč o to žravější netvory, jejichž jménem strašily matky neposlušné děti ještě častěji, než časožravými gurhy.

Vysoká, do špičky se zužující brána ho pohltila. Po stranách vchodu stáli dva kamenní dvounozí netvoři, nejméně dvakrát vyšší, než Gooka. Jejich hlavy tvořily dva bodce směřující dolů. Pověsti pravily, že nepřítele pustí na dosah svých ostrých hrotů a pak je probodnou. To v lepším případě. Druhá verze říkala, že je jenom smetou do hradního příkopu.

Průchod věží byl vlhký a nepříjemný. Kamenné stěny se snad nikdy neprohřály. Gooka vyšel na sluncem prozářený obrovský dvůr kláštera a otřásl se. Pak si oddychl. Přejel rukama po svých ramenou, jako by chtěl smést lezavou zimu, která na něj napadala při průchodu branou.

Od dvoupatrové budovy, kde měli mniši, kterých tu bylo sotva čtyřicet, své cely, sem pospíchal Embu, správce knihovny. Byl to typický Bavenda. Malá, hubená postava se kočkovitě pohybovala v povlávající a na zem sahající hnědé kutně, přepásané širokým modrým pásem. Měl narudlý obličej, malý nos a šikmé oči, které pátravě zíraly na okolní svět. Embu byl všechno jiné, jen ne knihomol, což by bylo obvyklé u jeho zaměstnání. Říkalo se o něm, že v mládí patřil k pobřežnímu bratrstvu, pirátům, kteří pod záštitou noci přepadali vše, co jim mohlo přinést zisk, dokonce snad i u Choriů. Nikdo se však neměl odvahu zeptat se na pravdivost těchto pověstí.

Mnich šel velmi rychle po travnatém svahu dolů ke Gookovi, který mu rozvážně kráčel pomalu naproti. Pohazoval si malou kovovou pěticípou hvězdicí s ostře nabroušenými hranami. Gooka ho nikdy neviděl bez této hračky. Když si s ní nepohazoval, určitě ji alespoň držel v ruce.

„Buď pozdraven soudče,“ pozdravil Gooku a hluboce se uklonil.

„I tobě pozdrav, učený Embu,“ spíš zafuněl, než odpověděl stále ještě zadýchaný Gooka.

„Následuj mě do modlitebny, abychom mohli vzdát naši společnou úctu Mořskému bohovi,“ Embu se tvářil nesmírně vážně, takže Gookovi nezbylo, než ho následovat.

Zahnuli doleva, obešli budovu, v níž byla umístěna kuchyň a také jídelna, kterou by Gooka navštívil daleko raději, a dali se k modlitebně. Budova vypadala důstojně a ponuře. Zdobily ji mnohé sochy mořského draka, a tak si Gooka vzpomněl na Gluxe… Na toho mírumilovného a ze samoty nešťastného draka.

„To jsem rád, že se tak těšíš na společné bohoslužby,“ nepochopil Embu Gookův úsměv.

Gooka se jen uklonil. Stejně byl natolik udýchaný, že by ze sebe nevydal souvislejší větu. A navíc neměl ani nejmenší chuť vyzvonit malému Bavendovi okolnosti svého seznámení s Mořským bohem.

Vyšli po třiceti třech kamenných schodech a vstoupili do vysoké místnosti. Na stěnách byly černobíle vyvedené výjevy z Knihy knih, jak Bavendové říkali souboru pověstí, bájí a liturgických postupů svého náboženství. Gookovi vždy při návštěvě kláštera vrtalo hlavou, proč veškeré výjevy mohou být namalované jen černobíle, když všechno ostatní se maluje výraznými a ostrými barvami. Bavendští mniši však měli přísně zakázáno používat jiné barvy, než černou a bílou, pokud se jednalo o náboženské výjevy.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Gooka a Yorimar.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.