Richard D. Evans

GOOKA

A DRAČÍ LIDÉ

PRAHA

Richard D. Evans

Gooka a dračí lidé

1. Neznámý host

Gooka otevřel oči. Polonahý otrok, svaly vzduté pod napjatou kůží, lesklý jako čepel šavle, třímal v ruce zlatou jehlu a pomalu se nad ním skláněl. Někoho chtějí vymozkovat, napadlo Gooku. Rozhlédl se kolem sebe, aby zjistil, kdo dnes bude obětí.

V místnosti bylo šero, jenom několik čadivých pochodní zápolilo s tmou. Gooka se pokusil rozpomenout, která z komnat rozsáhlého paláce jeho otce, Mudrce Mahary, je tak temná, tak zasmušilá, která z nich budí nezapuditelný pocit živočišného strachu. Ale ať vzpomínal sebe usilovněji, a v paměti se probíral obrázky palácového labyrintu sebe hbitěji, nedokázal místnost určit.

Ledaže by… Mučírna?

Polonahý muž se ohlédl kamsi stranou, jako by vyčkával dalších rozkazů. Gookovi se zazdálo, že hrot jehly plane s nemenším jasem, jako samy pochodně. Oči si už poněkud zvykly na šero. Uvědomil si, že v místnosti ještě někdo stojí. Byla to dívka, vážná, možná až zasmušilá, a přesto lesk očí prozrazoval, že hlavou se jí netáhnou myšlenky ani vážné, ani zasmušilé. Dívala se upřeně na hrot jehly, jako by to bylo něco posvátného. Anebo…

Gooka rozhodně zapudil tu myšlenku. Udržoval cudnost v mysli i činech a byl na to pyšný, ačkoli se někdy přistihl při takových představách, že mu bylo stydno. Bál se pak přistoupit před svého otce, Mudrce Maharu, jednoho z nejmocnějších mužů země. Co kdyby poznal, na co jeho syn pomýšlel? Hrozná představa…

Gooka se zachvěl. Zaslechl hlasitý povzdech. To dívka pootevřela ústa. Měla lesklé rty, mezi nimi se zableskl hrot jazyka. Hroty…

Gooka si uvědomil, že dívka má obnažené prsy. Pochodně vydávaly načervenalé světlo a v první chvíli zmatku se Gooka domníval, že dívka má na sobě nějaký přehoz, že je oděna do přiléhavé blůzy – ale nebylo tomu tak. Byla dokonce víc obnažena, než svalnatý muž ozbrojený jehlou!

„Jen klid, Gooko, nebude to bolet,“ řekl muž hlubokým hlasem. „Jehla ti vnikne do mozku a ten žádnou bolest nepociťuje.“

„Copak jsi vymozkovaný?“ vykřikl Gooka.

Muž se zasmál.

„Já ne,“ řekl. „Ty ale budeš.“

Dívka se také zasmála, ale podivně, přiškrceně, jako by jí hrdlo tísnila nějaká smyčka. Gooka nespouštěl oči z hrotu jehly, ale tu a tam střelil pohledem stranou. Bylo tomu tak, dívka pomalu hladila svoje prsy, pak sjížděla po bocích, až se zastavila na stehnech, jako by váhala, zda smí pokračovat. Svalnatému muži to neušlo. Gooka si všiml, že se mu zachvěly rty. Po čele mu stékaly krůpěje potu. Kat mi vrazí jehlu do lebky, napadlo ho, a tu dívku pojme slast. Vzrušuje ji pohled na moje utrpení. Pak ho napadla absurdní myšlenka: přeci jenom někdy dosáhnu toho, po čem jsem vždycky toužil, vzruším ženu. Uspokojím ji. Dokážu vyvolat bouři rozkoše v jejím podbřišku, jak o tom slýchal od jiných. Za cenu vlastního utrpení…

„Vrazím ti jehlu do lebky, Gooko,“ řekl muž. „Jsi vymozkovaný. Narodil ses takový. Trápíš se tím. Já ti pomohu.“

„Ne! To nesmíš udělat. Můj otec je přece…“

„Tvůj otec to nařídil.“ Zatvářil se ale tak zvláštně, že Gooka mu neuvěřil.

„To nemůže být pravda!“

Dívka ze sebe vyrazila jakési zaskučení. Začala být netrpělivá. Prudce si vrazila dlaně mezi stehna.

„Udělej to! Musíš to udělat!“ vykřikla hněvivě.

Svalnatý muž uchopil Gooku za hrdlo a rozpřáhl se.

Gooku zasáhl do tváře závan jeho potu.

To se mi jen zdá, řekl si a zavřel oči.

Teď udeří… pomyslel si. Neměl bych se bránit? Ne, to přeci nemá smysl. Vše, co se v paláci děje, vychází z vůle mého otce. To, že by otec nechal vymozkovat svého vlastního syna, zní nepravděpodobně, nechce se tomu věřit, avšak jak jinak si lze tuto hrůzu vysvětlit? Svalnatý muž, ať je to kdo je to, by se nikdy neodvážil na něho vztáhnout ruku, kdyby otec…

Proč rána nepřichází?

Gooka znovu otevřel oči.

Scéna se významně změnila. Svalnatý muž stál opodál celý zkoprnělý a mladá žena ležela na zemi, údy necudně rozhozené do stran. Gooka nevěděl, kam dříve hledět, zda na tmavé stíny jejího rozkroku, anebo na stružku krve, která pramenila někde po straně hrdla. I ta sošná katova nehybnost měla vysvětlení. Když se Gooka pozorněji podíval, spatřil cosi lesklého pod levou prsní bradavkou svého mučitele. Brzy si uvědomil, co to je: bambulka na tupém konci zlaté jehly, která v tomto okamžiku už měla vězet v centrální oblasti jeho mozku. Kdosi, patrně vybavený nadlidskou silou, bez okolků vytrhl jehlu katovi z ruky a vrazil mu ji do srdce.

Svalnatý obr se zhroutil na zem. Žuchl sebou jako žok.

Dva muži, kteří tuto změnu zřejmě způsobili, patřili – podle oděvu soudě – k otcově palácové stráži.

„Jdeme, skrčku,“ oslovil starší z nich Gooku nevlídně. Otcovi blízcí služebníci nikdy nevynikali zdvořilostí vůči Mudrcově synovi, který se očividně nevyvedl. Nebyl úplně od narození vymozkovaný, ale moc mu do toho nescházelo, na tom se shodl celý palác. Marin-Daninové by se s ním nepárali, to se povídalo v kuchyni a v prádelně a v zákoutích chodeb a Gooka nebyl natolik netečný, aby se mu ozvuky takových neblahých slov nedonesly.

„Pospěš si, otec Mahara tě čeká,“ vybídl Gooku starší strážce, a zase to znělo tak zvláštně, jako kdyby pod těmi slovy byl ještě nějaký jiný význam…

Mladý muž mátožně vykročil, zcela zhlouplý omámením, jehož byl dozajista obětí, a hrůzou, která následovala. A přece se nemohl zbavit vzpomínky na pevná ňadra té ženy, na klouzavý pohyb jejích rukou a na temnotu tajemných prostor, o nichž tolikrát snil, ale jež nikdy neměl příležitost spatřit.

Gooka ještě chvíli funěl a mžoural. Normálně po ránu se probíral zvolna mnohem příjemněji. Až důkladný dloubanec do žeber ho povzbudil, aby zrychlil krok po chodbě směrem k atriu.

Sloupoví se rozevřelo a Gooka zůstal stát s otevřenou pusou. Po chvíli si ještě jednou důkladně protřel oči.

Co si pamatoval, sedával vždy uprostřed atria v nádherném, dračími zuby zdobeném křesle jeho otec, důstojný a mocný. Přijímal zde návštěvy a vyřizoval všelijaké záležitosti. Po ránu sluhové přinášeli stůl se skvostnou a bohatou snídaní. Poslední dobou, pravda, otec trochu churavěl, ale běh věcí přece jen zůstával nezměněný. Zato dnes…

Na prostých nosítkách, vystlaných větvemi ze smutečního stromu, spatřil tělo svého otce, které jako by patřilo někomu úplně jinému. Bylo hubené, vyschlé a plné červených skvrn.

Vysoký, nepříjemný tón, který celou dobu Gooka vnímal jen okrajově vydávala jeho sestra Baroda. Hladila bledou hlavu mrtvého starce, líbala zapadlé oči a naříkala:

„Ubohý tatínku, Ubohý tatínku… Ten bídák tě zabil! Nestačilo, žes pro něj chodil cedit krev do Chrámu blednoucího úsvitu! Nestačilo, žes stále omlouval jeho lenost a neschopnost k jakýmkoli rozumným činům! Nakonec ještě ukryl v domě zimní krápníky a tím tě zabil… úúú… úúú…“

Gooka se chtěl podívat na otce zblízka, neboť ho zcela nesmyslně napadlo, že je to jenom klam, podlý útok na něj. Že třeba otec předstírá smrt jenom proto, že nemůže unést to příšerné kvílení… Učinil však jen pohyb směrem k lůžku, když jím silné paže ozbrojenců smýkly zpět.

„Pomalu! Pomalu,“ okřikl ho jeden z nich. „Postav se sem, panáčku, a odpovídej na soudcovy otázky!“

Soudce? Jakého soudce? vířilo Gookovi hlavou. Copak jsem obžalovaný? Hrozí mi snad vězení? Kdo se to opovažuje?… Ach, kdyby mi alespoň po tom všem blázinci dali snídani…

Svalovci ho postrčili před kamennou lavici, jež odjakživa stála u stěny atria. Teď na ní byl rozprostřený koberec s výsostnými znaky nejvyšší moci. Trůnil na něj vysoký, kostnatý, silně zachmuřený muž, s nímž Gooka nikdy neměl co do činění, ale o němž dobře věděl, že je to obávaný soudce Jalmar. Další mocné postrčení a Gooka ležel soudci přímo u nohou. Ani se nepohnul. Bylo mu jasné, že bude-li se chovat co nejponíženěji udělá nejlépe.

Baroda se odpoutala od starcovy mrtvoly a postavila k jeho pravé ruce. Vlevo od něj poklekl zapisovatel se svitky opatřenými velkou kulatou pečetí.

Soudcovo obočí se stáhlo a jeho vztažená ruka ukázala nejprve na Barodu.

„Ženo!“ pravil pomalu a důstojně. „Jde o velmi vážnou věc, jestliže obviní vlastní sestra svého bratra, že zabil otce. Proto se nejdřív musím ptát, je-li tvá pověst neposkvrněná a mozek nezkalený:“

„Vždy jsem řádně vedla tenhle dům,“ vykřikla Baroda vztekle. „Vím, co se vám nelíbí! Ano! Vyhnali mě z palácového harému! Dokonce jsem sama utekla, protože se tam nedalo vydržet! Ale kvůli tomu nebudu hájit tohohle nezvedeného spratka!“

Soudce pokynul rukou, aby zmlkla. Jeho oči teď zkoumaly Gookův oválný, tlustý obličej.

„Jsi poslední ze svého rodu Gooko,“ řekl stroze. „A žádnou radost jsi otci podle všeho nedělal. Můžeš se pochlubit nějakými činy hodnými chrabrého bojovníka, newbo důvtipného učence?“

Gooka dlouho mlčel a pak tichounce zakňučel:

„Skromnost mi nedovoluje…“

Baroda bez ohledu na přítomnost mrtvého, propukla v divoký chechot.

„Nesmím ho pustit ani na trh,“ vykřikla ječivě. „Obrali by ho tam o všechno! Žádné děvče o něj ani okem nezavadí! Je to budižkničemu. Vak sádla, který se jenom omylem nenarodil vymozkovaný a z neznámého důvodu ho otec ani potom vymozkovat nenechal! Jen se na něj podívejte!“

Gookovi bleskla hlavou ranní scéna v tmavé komnatě… Co to všechno má znamenat? Měl najednou pocit, že uvnitř jeho bytosti se ukrývá ještě jedna, jakýsi neznámý host, obdařený zcela jinými a pro něho samotného překvapujícími vlastnostmi.

Otec je mrtev, opakoval si Gooka bez lítosti. Mezi jím a otcem nikdy nebyly vřelé vztahy. Mudrc Mahara svým synem upřímně – a řekněme hned že právem – pohrdal a Gooka se otce stejně upřímně a stejně právem obával. Jenže, buď jak buď, Mahara byl Gookovi otcem a pokud někdo otce zabil, zaslouží si potrestání – a z ruky koho jiného, než z ruky synovské?

Ne, Gooka nebyl uhněten z toho těsta, z něhož jsou utvořeni hrdinové. Tlustý a neobratný, hloupý a nerozhodný, také závistivý, žárlivý a klevetivý…

Dost s tím, rozhodl vnitřní hlas. Jsem Gooka, syn Mudrce Mahary a pokud někdo na otce vztáhl smrtící zbraň, pokud ho někdo otráviol nebo začaroval, stihne ho spravedlivá odplata. Baroda, ta ať si žvaní co chce a také soudce si nebudu příliš všímat, rozhodl se Gooka, či ten neznámý, který vězel zaklíněn hluboko do temných zákoutí jeho osobnosti. Budu dál hrát roli hloupého, tlustého Gooky a neustanu, dokud vrahova otce neodhalím. Bude to ale těžké…

Chvilka toho zvláštního uvědomění minula. Gooka cítil, že neznámý host se ztrácí někam do temného pozadí. Neopouštěj mne, chtělo se mu vykřiknout, nebo opravdu zůstanu tím hloupým budižkničemu, jakým jsem býval vždycky…

Jenže neznámý host byl te tam.

Asi se mi to zdálo, pomyslel si Gooka nešťastně. Jak jinak… Já a hrdina? K smíchu.

Soudce neovládl drobný záškub v koutku úst, jako kdyby si přečetl Gookovy myšlenky, asi tak, jak to prý dovedou v zemi Marin-Daninů, kde lidé před sebou nemají a nemohou mít žádných tajemství… Gookovi v duchu zatrnulo. Pravda, děti se dělily na zdravé a na vadné, určené k vymozkování hned po narození. Výjimečně bylo možné tímto způsobem zneškodňovat i nebezpečné zločince… ale ne, ne on přece tatínka nezabil…

„Pověz nám, Barodo, proč se domníváš, že je Gooka otcovrahem?“ soudcův hlas se odrážel od klenby atria a zněl teď skoro zlověstně.

„Označila bych ho tak i kdyby se nedopustil posledního zlého činu, kdyby neuschoval zimní krápníky v podzemí tohoto domu a tím nenastražil na tatínka smrtelnou past! Již mnoho let otec, ve snaze vylepšit nevalné Gookovo chování, docházel do Chrámu blednoucího úsvitu a obětoval tady množství své vlastní krve na oltáři. A nejen to. Zahrnoval Chrám bohatými dary… Doufal že patriarcha Lekan svěří nějaký vhodný úřad, kde tenhle nepovedený skřet nenapáchá moc škody… To se však zatím nesplnilo, neboť Gookova neschopnost volá až do nebe!“

„Žádnou past jsem nenastražil,“ vyhrkl Gooka do podlahy. „To by mě nikdy nenapadlo! Na tatínka… past!“

A už tu byl znovu, ten neznámý host, nějaký vnitřní hlas promluvil:

„Neboj se, Gooko! Toto je jenom zkouška, kterou musíš projít, jedna z mnohých, jež vytrpíš, než staneš vrahovi svého otce tváří v tvář. Čeká tě dlouhá pouť, plná utrpení. Dostane se ti mnohých úkolů a budeš si myslet, že na jejich splnění tvoje síla nestačí. Budu tě provázet krok za krokem, budu tě střežit a budu dbát na to, aby i ty ses dovedl sám uhájit.“

Soudce, jako by postřehl, že Gooka jaksi napřímil ramena a pozvedl vzdorně hlavu, pravil přísně:

„Pověz nám tedy, proč jsi v domě schovával ty nebezpečné krápníky?“

„Zimní krápníky…“ koktal Gooka, „vydrží-li do jara, než rozkvete mléčný strom… se smíchají s nektarem tohoto stromu a pomocí zaříkání se uvaří lektvar… který… který…“

Ano, skutečně hodlal podniknout s těmi prožluklými krápníky jisté pokusy… Nemysli na to, káral ho vnitřní hlas. Jsou to hlouposti. Jen nech svoji sestru, ať tě tupí, ať tě uráží. I to je zkouška, kterou musíš podstoupit.

„Vždyť víte, pane soudce,“ zaječela opět Baroda triumfálně, „tento lektvar zajišťuje „mladíkům“ jako je Gooka mužnou sílu a neodolatelnost,“ ušklíbla se, protože Gooka při svém poklidném způsobu života již dávno překročil třicítku.

Gooka zrudnul do purpurova, ale Jalmarovy myšlenky se ubíraly jiným směrem.

„Jak se mohlo stát, že se otec těmi krápníky smrtelně zranil?“ otázal se.

„Abych je udržel v chladu, ponořil jsem je do vodní nádrže. Byly však neprodyšně zabalené!,“ vysvětloval Gooka. „Nenapadlo mě, že se jedovaté látky dostanou do vody, a že otce napadne jít se vykoupat…“

Pokračuj, děl vnitřní hlas. Dobře si vedeš. Víš dobře, že to není pravda… Krápníky nejsou jedovaté v tom smyslu, jak se soudce domnívá… Tys nezabil svého otce… Ty nejsi příčina jeho skonu… Tou je někdo jiný a ty ho odhalíš!

„Samozřejmě, ty se nekoupeš nikdy!“ zavřeštěla opět Baroda.

„Taková neopatrnost je ve skutečnosti těžkým proviněním,“ řekl Jalmar důstojně, „zvlášť když jde o starce, které bychom měli spíš ochraňovat před jejich vlastními pošetilostmi. Zdali pak víš Gooko co tě čeká?“ pronesl soudce téměř vlídně.

Teď byl Gooka rád, že leží na zemi, protože se celý roztřásl jako sulc a nohy by ho určitě neunesly. Bez dechu očekával soudcův ortel.

Jalmar vztáhl ruce nad ležícího Gooku, aby pronesl slavnostní formuli.

Čeká ho nepochybně smrt, nebo přinejmenším vymozkování… Vidina podzemní mučírny mu opět vytanula na mysli. Kde jsi, můj neznámý našeptavači, abys rozptýlil moje obavy? Vnitřní hlas ale zůstal tentokrát němý.

V tom okamžiku byl vyrušen tenkým, ale stále sílícím cinkáním rolničky. Do atria vstoupil posel ve vlajícím modrobílém stejnokroji. Rozhlédl se, krátce se uklonil soudci a pak poklekl k ležícímu Gookovi. Sklonil hlavu a podal mu svitek s Lekanovou pečetí.

Gooka po něm spěšně chňapl, posadil se a dychtivě rozlomil pečeť. Nemýlil se. Poselství pro znamenalo záchranu! Alespoň pro daný okamžik.

Nadechl se a hlasitě přečetl:

„Doslechli jsme se, že Mudrc Mahara již není mezi živými. Jedinou útěchou je nám nyní jeho jediný syn, selektant Gooka, který propříště budiž zván Mudrcem. Jeho jméno bude vyryto do bílého želvího krunýře na nádvoří Chrámu blednoucího úsvitu. Nyní Mudrci Gooko okamžitě následuj posla cestou, kterou ti ukáže. Patriarcha Lekan, otec všech.“

Gooka pozvedl k soudci Jalmarovi oči. Co teď učiníš, nechutný starče? Byl zvědav, jak se soudce zachová. V jediném okamžiku ztratil nad Gookou veškerou moc a v jistém smyslu se dostal do podřízeného postavení. Mudrcové nemají právo soudce jmenovat a odvolávat, ale mají na jejich kariéru nemalý vliv. Bude-li Gooka chtít, může se soudci pomstít v překvapivě krátké době.

Jalmar se zachoval jako muž znalý poměrů na dvoře, kde o překvapivé zvraty není nikdy nouze.

„Tedy tě propouštím, ctihodný Mudrci,“ rozhodil ruce a usmál se. Zato Baroda si vztekle hryzala nehty a ze všech sil se ovládala, aby za Gookou, který již odcházel za poslem, nevrhla ještě nějakou jedovatou poznámku.

2. Hořké počátky cesty

K paláci patriarchy Lekana se dostali zadními uličkami. Gooka nespouštěl zrak z poslovy helmy, na níž zářil patriarchův znak: rozmlouvající zimní a letní hvězda na oranžovém nebi. Konečně se dostali z křivolakých uliček k mohutným postranním vratům paláce.

„Má snad být moje návštěva u Lekana utajena?“ přemítal Gooka. „Vždyť hodina audiencí začne až mnohem později, až před polednem…“

Dřív než se nedál, ocitli se v trůnním sále. Padl na kolena a plazil se po lesklé podlaze z tmavého dřeva směrem, kde tušil že je trůn, na který se však ani neodvažoval pohlédnout. Náhle se z jeho levé strany ozval hlasitý smích. Gooka trochu zvedl hlavu a podíval se tím směrem. Spatřil nohy mohutného křesla vyřezané do podoby obřích dračích tlap. Konečně se odvážil podívat na člověka, který seděl v křesle. Spatřil majestátního starce v zelené čapce z nesmírně vzácné chrachtí kožešiny. Z jeho úzkých štěrbinovitých očí nedokázal nic vyčíst.

„NO, no, chlapče, snad se mě nebojíš?“ zachechtal se stařec hlubokým hlasem. „Máš pravdu, málokterý Bonijec se sem dostane byť i jednou za život. Teď když jsi tady, směle zvedni hlavu!“

Gooka se odvážil narovnat strnulou šíji a zůstal v daleko pohodlnějším pokleku. Pozoroval dva vymozkované sluhy, kteří starce ovívali vyztuženými křídly z ptakoještěra. Kromě nich se o křeslo ještě opíraly dvě harémové služebnice a se špatně zakrývanou nudou ho hladily po řídkých šedivých vlasech vykukujících zpod čapky.

„Je na čase, abys dokázal, že mi budeš sloužit stejně oddaně jako tvůj otec!“

Gooka jen přikývl.

„Zatím jsme slyšeli jen málo o tvých činech,“ patriarcha si Gooku prohlížel stejně pronikavě jako před chvílí soudce. „Odvažuji se říci, že až příliš málo. A proto tě chceme pověřit velikým a významným úkolem…“

Gookovi zatrnulo. Jistě se od něj bude chtít, aby se vystavoval nebezpečí v boji, aby se potýkal s nějakým prožluklým šermířem a bláznivým lapkou… Nezdrží ho to od pátrání po otcově vrahovi? Uvědomil si, že se nebojí nebezpečí, jako spíš zdržení či rozptýlení pozornosti.

„Také si uvědom,“ podotkl Lekan, když postřehl naprostý nedostatek Gookova nadšení, „že na vaší rodině stále tkví vážná poskvrna. Je to podivné smýšlení tvé sestry, která se opovážila opustit náš harém…“

Zdálo se, jako by obě harémové služebnice sebou cukly a pokračovaly v hlazení patriarchy s trochu větší pečlivostí.

„No? Proč to tvoje sestra učinila? Cožpak služba v harému není největším štěstím, jaké může dívku potkat?“

„Ó Vybraný nade všechny,“ chrlil snaživě Gooka, „má sestra je žena hrubá, nevábná, nezpůsobná, každému je na obtíž. Já sám ji ze srdce nenávidím. Nyní ke stáří je nesnesitelně hašteřivá. Ale ani jako mladá dívka by nebyla bývala ozdobou vašeho harému!“

„To neposuzuj,“ zarazil ho patriarcha. „No dobrá. Takže čin své sestry neschvaluješ.“

„To v žádném případě,“ zhrozil se Gooka.

„Chápeš však, že je tvou povinností vykonat nějaké významné skutky, aby sis zasloužil udělené pocty! A jaké činy to budou, o tom je již rozhodnuto. Mám pro tebe ještě jeden úkol, který žádný jiný smrtelník nemůže splnit tak spolehlivě.“

Gooka se zachvěl. „Již předem cítím vděčnost,“ vypravil ze sebe.

„Jistě nejsi žádný chrabrý hrdina,“ pokračoval Lekan. „Jsi nenápadný, spíše odpudivý, zakrslého růstu. Mezi obyčejnými, chudými lidmi, vesničany a pobudy, nevyvoláš žádnou pozornost, když budeš správně namaskován. Vyšlu tě s důležitým poselstvím k svanskému králi. A nyní mě následuj do mé ložnice,“ pokynul mu.

Gooka po čtyřech následoval Lekana do jedné z postranních chodeb paláce. Těžce funěl, neboť jeho vypasené břicho ho tížilo a v hlavě mu hučelo, jak se do ní valila krev. Jsem nenápadný, opravdu nevypadám na chrabrého bojovníka. To může být výhoda při mém poslání, uvažoval Gooka. Až najdu vraha a vykonám pomstu, pak… Vybavil si roztoužený obličej oné nebohé dívky, která už nepatří v tétoé chvíli mezi živými. Zatoužil ještě někdy spatřit podobnou podívanou. Ano, on, Gooka, vyvolá na tváři krásné ženy slzy rozkoše, ale ne svým utrpením, ale milovnickým uměním! V těchto slastných úvahách dolezl do patriarchovy ložnice.

Lekan vladařskými gesty a dupáním vystrkal ze dveří a za závěsy množství harémových služebnic, takže Gooka měl dojem, že patriarcha vyhání z pole hejno grangů, aby nezničili úrodu. Vskutku se mělo jednat o vážné záležitosti.

Lekan otevřel klíčkem, který nosil na krku, malá, nenápadná dvířka, skrytá za sloupem v nejtemnějším koutě místnosti. „Tajná pokladnice,“ pomyslil si Gooka. „Snad mi teď dá měšec zlaťáků na cestu, nebo má připravený nějaký glejt či dopis.“

Ale ke svému překvapení spatřil výklenek, v němž dřepěl šeredný vymozkovaný trpaslík. Mžoural nevlídně na Gooku, ale v přítomnosti Lekana se ho samozřejmě neodvážil pokousat. Přece se však neubránil vzteklému zachrčení, když Gooka přilezl o krok blíž. Na čtyřech se již cítil krajně nepohodlně, ale osvítil ho nápad, že se rozplácne na podlahu ve zvlášť uctivém gestu. Lehl si tedy na břicho, což bylo na tlustém koberci docela pohodlné. Pozoroval Lekana, který podstrčil trpaslíkovi kousek sladké dřeně slzícího keře, načež ho, blaženě chroupajícího, znovu odstrčil a nahmatal za jeho zády malý balíček. Rozlomil pečeť a opatrně, nábožně vyprostil z jemné tkaniny cosi podlouhlého, vystřelujícího barevné záblesky.

„Poklekni, abys dobře viděl a slyšel, neboť to, co ti teď řeknu, si musíš navždy vrýt do paměti,“ vybídl ho Lekan majestátně. Pak nacpal trpaslíka zpět do výklenku a zatáhl za ním závěs. „Poslouchám, ó Vybraný nade všechny,“ blekotal Gooka celý rozechvělý z té pocty, že může před patriarchou klečet.

Lekan vybalil úplně onen předmět, držel ho teď ve vztažených rukou, Gooka rozeznával převzácnou kůži netvora algi, zdobenou ohnivými zuby pobřežních chobotnic. Ty byly však takové velikosti a metaly tak oslňující blesky, že si Gooka připadal jako v nádherném, neuvěřitelném snu.

„Tento opasek je pravým divem světa,“ řekl Lekan. „V kůži netvora algi je zarostlá požehnaná obětní krev, takže nositel opasku je pod mocnou ochranou samotného svatého Rituálu. Říká se mu Spojenecký pás, to proto, že vytváří mezi dárcem a příjemcem mystickou, věčnou a nezrušitelnou smlouvu. Podle pověsti přišli naši předkové z vysokých hor a tento pás je zachránil před smrtí, neboť zahubil železem okované lidožravé ještěry, kteří je pronásledovali.“

Gooka vytřeštěně hleděl na třpytivý opasek. Tu pověst slýchával od chůvy, ale nikdy ho nenapadlo, že ten zázračný předmět spatří takhle zblízka.

„Tento pás,“ pokračoval Lekan, „je třeba doručit svanskému králi Herasovi. Velkomyslní a laskaví Boniové chtějí podpořit chudší, avšak hrdý a vznešený národ Svanů. Chtějí je ujistit o tom, že mají naprosto totožné názory na špinavé Cymiky.“

„Ano, ti hnusní, nízcí Cymikové,“ vybavoval si rychle v duchu Gooka, „sídlí na pobřeží moře mezi zemí bonijskou a svanskou a překážejí tím blaženosti obou zemí, rybolovu, obchodu i básnictví.“

„Svanové jsou známi svou upřímnou nenávistí k Cymikům,“ hřímal Lekan, „avšak sami nad nimi nemají převahu. Nyní však i Boniové ztratili s Cymiky trpělivost. O tom je třeba zpravit krále Herase.“

„Král Heras jistě nezaváhá ani na okamžik,“ přisvědčil horlivě Gooka, „a vrhne se do boje s hnusnými Cymiky.“

„My mu pak okamžitě přispějeme na pomoc,“ pokýval hlavou Lekan.

Gooka strnul… Vypukne válka! Ještě včera by se zděsil při představě všech útrap a nebezpečenství, jenže teď… V kolotání válečných dějů se vrah může ztratit snáze, než kdy jindy.

Neobávej se, Gooko, ozval se v něm onen neviditelný průvodce. I toto je součástí plánu důmyslně zosnovaného, který ti napomůže při tvém pátrání. Jako posel budeš nenápadný i pro neviditelné oči, které tě budou provázet a které bys žádnou šalbou nedokázal oklamat! Gooka se zachvěl. Neviditelné oči? Což někdo jiný…

Lekan si ho opovržlivě prohlédl. Gookovo zachvění neušlo jeho bystrému zraku vysvětlil si ho jako známku zbabělosti. „Ale splníš ho, právě ty ho splníš nejlépe. Tvůj život je ti příliš drahý, než abys ho vydával všanc. A tvůj zevnějšek je docela nenápadný. Oblečeš se chudě a skvostný pás skryjeme v odpudivém obvazu.“

„Běda,“ zaúpěl Gooka, protože si myslel, že Lekan ho chce opravdu nějak nakazit či poranit. Dobře hraješ roli zbabělce, pochválil ho vnitřní hlas.

„Tvoje poranění bude samozřejmě jen z líčidel,“ uklidnil ho Lekan. „Provedou to nejlepší dvorní maskéři. Ovšem puch to bude protivný, ale i to tě může utěšit, neboť zlí a vypočítaví lidé se ti vždycky raději vyhnou.“

Gooka se pak ještě dověděl, že musí vyrazit již příštího dne, aby se zvěst o jeho poslání snad nerozkřikla. Své sestře měl říci, že se uchyluje do samoty v horách, kde bude meditovat. Než ho Lekan předal dvorním maskérům, ukázal mu podobiznu visící na stěně ložnice. Gooka tam spatřil jakousi statnou bytost ženského pohlaví, vyšňořenou tak, že téměř nebyla vidět pod různými šperky, tretkami a barevnými líčidly.

„Úctyhodná vaše matinka?“ zašeptal, ale vtom se kousnul do jazyka, neboť si uvědomil, že jde o Lekanovu dceru Sarinu. Ve skutečnosti vypadala mnohem mohutněji. Její tělo Gookovi připomínalo obrovské vlny vzduté na moři při přílivu, hlas burácení hromu, princezna Sarina totiž často projížděla ulicemi města Relovu, divoce šlehala smečku vymozkovaných sluhů, aby se její kára řítila co nejrychleji, bezohledně srážela chodce a se zvrhlým potěšením se tomu na celé kolo chechtala. Gooka také slýchal hrozné pověsti o množství jejích ubohých milenců, které přiměla sdílet s ní lože, načež je dala mučit a nakonec svrhnout se skály do mořských gejzírů.

Ale i kdyby to všechno nebyla pravda, Sarina už svou obří mohutností vyvolávala v Gookovi nevolnost, ano, to byla jediná dívka, po jejímž obdivu a lásce opravdu vůbec netoužil.

„No, jakpak se ti líbí?“ zeptal se Lekan a Gookovi se zdálo, že šibalsky zamžoural štěrbinovitýma očima.

„Nu, je překrásná“ řekl bezbarvým hlasem Gooka.

„Jsi z ní celý pryč, jak vidím,“ usmál se Lekan. „Abys věděl, když dobře splníš svůj úkol, po návratu tě s ní ožením!“

Gooka se nezmohl na slova díků, jako omráčený se nechal odvést z Lekanovy ložnice a v jeho hlavě vířily neveselé myšlenky: Ne, to se tedy raději nevrátím… já vím, je to sice princezna… ne, ne, je to sopka, samice mohutného mořského ještěra, vypaseného galhy… ale přece se kvůli ní nepřipravím o život a o kariéru… ale co když mě král Heras donutí se oženit s některou z jeho dcer nebo poddaných? Při té myšlence se rozveselil. V tom případě bych ovšem nesměl odmítnout, ne, tak nezdvořilý bych nemohl být… ale co když se mi nic takového nepoštěstí? – Nu, napadlo ho, v tom případě se stanu poutníkem, budu třeba celý život cestovat po Janatris a vyhnu se válečné vřavě i princezně. Budu putovat a pátrat po vrahovi svého otce. Pak dojdu pokoje. A touto myšlenkou se docela uklidnil.

Ráno se Gooka vzbudil časně, snad proto, že ho nezvykle tlačil Spojenecký pás, zamaskovaný mistrně napodobeným vředem a omotaný ještě ohavně páchnoucím plátnem a kůží agenora, která dokáže udržet vůni i smrad po téměř neomezenou dobu.

Promnul si oči a pohleděl na podivný svitek, který včera v noci pohodil tady u lůžka. Rozpomínal se, jak mu stařičký Lekanův komorník pracně vysvětloval, že ty klikaté čárky jsou řeky, zelené skvrny znamenají lesy a bílé zase vysoké hory… Gookovi se dlouho příčilo, že červený flíček může znamenat celé veliké město a hnědá čára rušnou cestu. Nakonec se mu podařilo přeci jen si to všechno trochu představit – je to, opakoval mu komorník, jako bys letěl ve veliké výšce – a pocítil hrdost na svůj důvtipný mozek, který mu umožní při cestě používat tuto vzácnou a nevídanou pomůcku, mapu.

S povzdechem se navlékl do šatů, které také včera obdržel v paláci. Byl to hrubě tkaný, zašedlý šat nejchudších lidí. Nakonec sebral pytlík lisovaných plátků mléčného stromu, které jsou velmi výživné, a do smrdutého pásu ještě zasunul váček naplněný zlaťáky.

„Měls vyjet za úsvitu, ty spratku, a podívej, jak vysoko už stojí hvězda Ažar! Ty toho tak namedituješ! Jo, kdyby se tak meditovalo žaludkem, to by bylo něco jiného!“ Takovým povykováním se s ním rozloučila jeho sestra.

Lítostivě zívl – kdoví, kde bude dnes spát – a vyšel na světlem zalitou ulici. Nalezl tu, jak očekával, bytelnou káru se zapřaženým vymozkovaným sluhou. S povzdechem se vyšplhal na sedadlo, pobídl sluhu a zabral se do žvýkání mléčných plátků. Pozoroval rušné relovské ulice, naparáděné měšťany, povykující trhovkyně i rybáře nabízející už svůj ranní úlovek, stísněně se loučil se všemi skvělými chrámy, zlatými střechami a útulnými lázněmi a odpočívadly, kde tak rád pobýval.

Ukázalo se, že mu vybrali skutečně rychlého a silného sluhu, a tak brzy Gooka ztratil z dohledu svůj milý Relov, ze kterého dosud nevytáhl paty.

Kára se mírně kolébala na prašné silnici, která sledovala tok řeky Lov.

„Ještě, že je právě takové vlahé, příjemné období roku“, přemítal Gooka, „kdy největší žár léta již minul a člověku nehrozí, že by mu na kůži naskákaly puchýře z přílišného ozáření. A na druhé straně ještě dlouho nenastane období vakanu, kdy všude ze země trčí žíravé krápníky, člověk se tetelí zimou a pro tmu nevidí na krok celé dva levity. – Tak si myslím, že je mi osud přeci jen přízniv,“ pochvaloval si.

Gooka si zvolil tuto cestu přes území Cymiků, neboť cesta vnitrozemím podél řeky Teko přímo k bonijsko-svanské hranici se mu zdála mnohem nebezpečnější, pustší a na mapě ji přerušovala prázdná, neprobádaná místa, která vyvolávala hrůzu. „Kromě toho,“ usuzoval Gooka, „mají-li být Cymici vyhlazeni, nebude na škodu se na ně ještě podívat. Nehodlám zvlášť spěchat, chci poskytnout princezně Sarině čas, aby se vydováděla, našla si vhodnějšího ženicha, případně aby ji sklátil černý mor.“

Zatímco si takto pro sebe mumlal, s uspokojením sledoval utěšenou bonijskou krajinu. Země byla posetá pyramidami naplněnými nejúrodnější rašelinou, z nichž pučely šťavnatě modré výhony zrnin, bobulovin a vonných hlíz. V uklidňující modři krajiny zářily oranžové usedlosti ze dřeva kočičího stromu, na střechách nejvyšších domů se vypínaly modrobílé bonijské odznaky, na pláccích mezi staveními se proháněly vykrmené červenolící děti. Gooka pocítil cosi jako vlasteneckou hrdost a přátelství k tomu prostému zemědělskému lidu.

Den se pomalu klonil k večeru, vymozkovaný sluha se přeci jen unavil, neboť nápadně zpomalil svůj běh, a tak Gooka zastavil u jednoho stavení, aby požádal o trochu vody a místo k přespání někde na sušené rašelině.

Rodina ho přijala velmi srdečně, byli překvapeni tím, že se někdo pouští na takovou cestu, že chce prozkoumat celou Janatris, a nedali jinak, než aby Gooka s nimi zasedl k večeři.

Z mís na stole se lákavě kouřilo, pro vyčerpaného Gooku to byly přímo rajské vůně, ale hospodář nejprve seřadil hejno svých dětí a nakázal jim, aby předvedly svou nejoblíbenější hru.

„Patriarcha Lekan je silný rek, i ty, hochu čilý, by ses ho lek.“

Tak zarecitovaly, načež se do sebe pustily klacky a biči. Do úderů vkládaly děti všecku sílu, byl to opravdu lítý boj. Hospodář to sledoval s uspokojením. „Mají už pěkných pár jizev,“ chlubil se. „Nesmírně obdivují patriarchu Lekana, je jim ve všem vzorem.“

Gooka s úlevou zabořil lžíci do kaše z fialových bobů.

„Jsem jen prostý poutník,“ zdůraznil pro jistotu, „ale tohle se mi líbí. Z tvých dětí vyrostou stateční bojovníci.“

„Však toho také bude třeba,“ řekl hospodář, „každý vidí, že už nemůžeme déle snášet odpornost těch nesnesitelných, nízkých Cymiků. Musíme se s nimi vypořádat.“

Gooku udivilo, co sám netušil, totiž že každý prostý Bonijec docela přirozeně počítá s válečnou výpravou proti Cymikům.

„Žijete, jak vidím, spokojeně,“ prohlásil, když si pohladil naplněné břicho a blaženě zafuněl.

„A ještě spokojenější budeme,“ vykřikla nadšeně ramenatá hospodyně, „až se zbavíme toho špinavého sousedství těch zvířecích stvůr!“

Oči se jí nenávistně zaleskly, takže si Gooka musel pomyslet: Inu, ještě že jsem se nenarodil jako Cymik. Ale co to plácám, něco takového by se přece mně stát nemohlo.

Rodina se pak dala do nakládání svraskalých bobulí, zvaných mozkovice, ale Gookovi se už klížily oči, a proto se odebral do přístěnku na pohodlné lože ze suché rašeliny. Když usínal, říkal si, že to cestování nakonec vůbec není tak špatné, jak by se snad mohlo zdát někomu méně podnikavému a odvážnému.

Po bohaté snídani ho hospodář ještě obdaroval uzlíkem jídla, což Gooku nadchlo, a hospodyně projevila velkou starost, jak se mu povede mezi těmi bídnými Cymiky. „Jak zpozoruješ nějaký podezřelý pohyb či posunek, hned setni nejbližšímu Cymikovi hlavu!“ radila mu. Gooka přikyvoval a doufal, že si nepovšimli, že není vybaven mečem, dýkou ani žádnou jinou zbraní. Dobře totiž věděl, že by posekal a pobodal v první řadě sebe.

Vesele zamával svým hostitelům a vyrazil na další pouť. Za první zatáčkou se kolem něj přehnal houfec dětí, zuřivě šlehajících pruty.

„Hrají si na patriarchu Lekana,“ pomyslel si Gooka s uspokojením, vtom ale dostal taky jednu pořádnou ránu do stehna.

„No tohle,“ zavyl, „jak se opovažujete, vy bídní spratci, taková strašná bolest, to nemůže nikdo vydržet……“

Dlouho se nemohl uklidnit a slzy mu tekly proudem. Byl rád, že mezitím zmizel těm krvelačným nedochůdčatům z očí, a že se mu tudíž nemohou vysmívat.

Další dny jeho pouti bonijskou zemí se podobaly jeden druhému jako vejce vejci. Všude sytí, pracovití lidé, jímž dokonalou radost ze života kazilo jen pomyšlení na nechutné sousedství Cymiků.

Ale neuplynulo ani dvacet dní a krajina se pozvolna stávala liduprázdnou a cesta byla pořád neznatelnější, místy se úplně ztrácela v bujných porostech předhůří garifského. Řeka Lov, jejíž tok cesta stále sledovala, pozbyla své upravené kamenité břehy a rozlila se do nepřístupných, nebezpečných pobřežních bažin a močálů. Sluha musel každou chvíli tahat káru z bahna, napínal všechny svaly a šlachy a velmi ho to vysilovalo. Přitom pro něj Gooka neměl dost zásob, takže ho část dne nechával volně popásat na výhoncích divokých ořechovníků a skvrnitých hořkých bobů. Tím se ovšem pochod ještě zpomaloval.

Byl to již sedmý večer, který trávili v divočině. Gooka vyhledal místo k přenocování na okraji mokřiny, neboť sluha zde mohl nalézt mnoho šťavnatých, chutných výhonků. Milý, tupý svalovec, zbavený chomoutu a uzdy, se vrhl se šťastným pomlaskáváním do porostu plného tmavě modrých stínů. Gooka mu skoro záviděl jeho schopnost radovat se z takové stravy, protože sušené houževnaté plátky se mu už dávno přejedly a začínal být poněkud skleslý. Lhostejně žvýkal a pozoroval, jak sluha stoupnul svou ohromnou bosou tlapou na malý ostrůvek uprostřed blyštivé hladiny. Ostrůvek se podivně prohnul a Gooka si všiml jeho zvláštního vlhce zrnitého vzhledu. Náhle se ostrůvek propadl a po sluhových bocích šplhaly beztvaré, sliznaté úponky, připomínající spíše přelévající se rosol. Gooka třeštil oči a štípal se, zdali nespí a netíží ho příšerná noční můra. Sluha sebou škubal a vyrážel děsuplné skřeky, rukama se snažil odtrhnout od sebe ty úponky, ale útočník se mu nalepil na prsty a šplhal výš k ramenům, k bradě…

Vždyť je to sincha, záludný mlž sincha, uvědomil si Gooka. Skutečně otřesné divadlo, a nevím, jak bych mohl ubožákovi pomoci. Je známo, že, když se sincha krájí a seká, vzniklé kousky jsou ještě pohyblivější a žravější. Má totiž zcela rozptýlenou nervovou soustavu, takže čím je větší, tím je pomalejší a klidnější… ouvej.

Tak lítostivě vydechl, když uviděl, že sluha s doširoka rozevřenými ústy a nepříčetnýma očima se úplně ponořil do mlžích útrob. Tím, že zmlkl sluhův řev, byl Gooka schopen lepšího úsudku. Vzpomněl si, že na sinchu platí oheň, jím se dá zničit a tímto způsobem byli také tito mlži hubeni v celé zemi bonijské. Sušený sincha je výbornou vycpávkou lůžka, která je však čím dál vzácnější.

Ostrůvek se ještě mírně vlnil. Jak spokojeně tráví svoji večeři! rozhořčil se Gooka. Vzal z káry měchýř s hořlavou směsí na rozdělávání ohně, chrstnul obsah na lidožravého výtečníka a zapálil. Povrch hnusného mlžího těla vzplál žlutobílým syčícím plamenem. Sincha se vlnil, škvířil, pouštěl bubliny, pokoušel se uzavřít do své olezlé, řasami porostlé skořápky, která se chvílemi vynořovala na hladinu, jak se živočich převracel. Po chvíli jeho pohyby ustaly, zdálo se, že zdechl.

Co je to platné, zabručel pro sebe Gooka, mého sluhu mi už stejně nevydá. Zalezl do káry a usnul tíživým spánkem blízkým mdlobám. Strach z příštích dnů ho zbavoval sil.

Nezbylo mu než pokračovat pěšky. Zbytky zásob potravin si svázal do malého ranečku, ale věděl, že dlouho nevydrží. Prodíral se hustým porostem a útroby se mu svíraly hrůzou při zahlédnutí povědomých světlejších ostrůvků – dalších sinchů. Obcházel je velikými oblouky, ale při každém kroku trnul, že šlápne do dobře zamaskované pasti.

Už první den ho začalo nesnesitelně bodat v lýtkách. Navíc měl nohy i paže celé odřené a popálené od trnů a žahavých výhonků. Šetřil potravou, žaludek ho bolel, jako by se vztekle zatínal v pěst, a celé tělo se třáslo vysílením. Ke spánku si vždy připravil neumělé hnízdo z keřů a lián a celé noci se chvěl zimou. Velmi rychle se vyčerpal, přestal už úplně přemýšlet, sbíral sílu ke každému nadechnutí… a přesto den za dnem pokračoval v pochodu, byl jen stroj, mechanicky se zvedající nohy, oči těkající terénem v sebezáchovném pudu, plíce nabírající vzduch, pálící bodláky v kůži… Rozhodl se stoupat do hor, opustil mokřiny, během několika dní vystoupil do pásma keřů a pak na kamenitou suť, tvořící protáhlé pláně bez vody, za nimiž tušil v mlze vrcholky garifských hor. Jídlo mu došlo Jen zřídkakdy narazil na nepatrný pramínek vody, pohyboval se vpřed jen potácivě a velmi pomalu. Často ztrácel vědomí a blouznil v horečnatých snech, kde ho pronásledovaly čtyřhlavé nestvůry. Ale i když mu bylo nejhůř, vždycky si dokázal vybavit zpustošený obličej mrtvého otce. Někde ve stínu se skrývá vrahova tvář… Jak to řekl patriarcha Lekan? Tahle cesta, třebaže ho krok za krokem vzdaluje od místa otcova posledního odpočinku, je součástí širšího vznešeného plánu. Jen na ní Gooka osvědčí svoji odvahu, překvapí všechny, kdo mu nevěřili!

Útrapy ale byly stále horší.

Snad už jen lezl po čtyřech, plazil se po břiše a kutálel se jako sud, když jednou, nevěděl, jestli za svítání nebo za soumraku nebo je-li na tom už tak špatně, že mu světlo denní hvězdy připadá jako příšeří, se probral z omráčeného polosnu a spatřil na protější stráni stavení. Cárovité vidiny, obestírající mu mozek, se rázem rozptýlily. Stavení bylo přinejmenším podivné. Ježilo se kameny, ze kterých bylo postaveno, jako nějaký ostnatý ještěr, i střechu mělo ze samých kamenů, které bojovně mířily svými hroty proti nebi. Nemělo komín, jen otvor ve špičce střechy, ze kterého se k Gookově radosti nepatrně kouřilo. Okno, obrácené na tuto stranu, bylo malé jako oko živočicha, zanořené do tlusté stěny a mžouralo matným světýlkem přes poloslepou blánu. Gooka se zvolna posunoval blíž, přičemž několikrát ztratil vědomí. V posledním vzepětí sil se doplazil ke vstupnímu tunelu, který byl přistaven k boku stavení ležícímu níže po svahu.

Když se probral, pocítil, že již neleží na chladné kamenné suti, ale na něčem měkkém, v teple a polotmě. U nohou mu svítily řeřavé uhlíky a příjemně hřály, rány a oděrky měl podle všeho vymyté čerstvou vodou. Neškodilo by něco pojíst, napadlo ho. A vypít něco povzbuzujícího moku. Shledal, že se nad ním sklání celý hrozen kostnatých, vychrtlých obličejů. Cosi brebentili jeden přes druhého ve svém mňoukavém, necivilizovaném jazyce a podávali mu misku plnou jakési řídké fialové kaše, která ho omámila zvláštní hořkosladkou vůní. Bez rozmýšlení to hned všechno vypil a v útrobách se mu rozlil báječně hřejivý pocit. Upadl znovu do spánku.

3. Dojídač Korash

Když Gooka procitl z horečnatého spánku, shledal, že není sám. Obklopovali ho lidé podivného vzezření a chvilku mu trvalo, než pochopil, kdo to je: Cymici! Byli to první Cymici, které v životě uzřel. Nebyl ani chvíli na pochybách, že jde o příslušníky tohoto obtížného pronároda. Jejich dům byl nízký, tmavý a začouzený, lože připravovali ze sena a hrubě vydělaných kůží, potravu cmuchtili v kotlíku přímo nad ohněm, brblajíce přitom podivná zaříkávání a sypajíce do pokrmu opojně vonící koření. Jejich povaha se blíží velmi těsně povaze vymozkovaných sluhů. Na každého cizince, Gooku nevyjímaje, vzhlíželi s oddaným obdivem, dobře si vědomi své méněcennosti. Byli velmi obětaví, schopní se jakkoli uskrovnit. Gooka se zpočátku nechal ošetřovat vskutku jako nemluvně. Postupně se naučil rozeznávat své hostitele: vysokého svalovitého muže, jehož jméno znělo přibližně jako Soboso /i když je pravda, že když to Gooka takhle vyslovil, smáli se tomu všichni jako nejlepšímu vtipu/, pak jeho snědou, udřenou, věčně podrážděnou ženu, která však svou podrážděnost nikdy neobracela proti hostovi, muži ani nejstaršímu synovi. A konečně osm dětí, z nichž ty nejdrobnější se nenaučil rozlišovat nikdy. Avšak v nevelkém domě žil ještě nemohoucí dědeček, který už nejevil mnoho známek života, ale Sobosova žena s nestarší dcerou ho přece obětavě přenášely z místa na místo, vpravovaly do scvrklých úst kašovitou stravu a přebalovaly ho. Kromě toho Gooka shledal, že tu nalezl útulek ještě jiný host, avšak ten že tu již pobývá velmi drahnou dobu. Říkal si Dojídač Korash, byl to nevzhledný, již dosti starý muž a živil se především všelijakými slupkami a odpadky. Byl původem Svan, a jelikož svanština je řeč velmi příbuzná s bonijštinou, Gooka zpočátku rozprávěl hlavně s ním.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Gooka a dračí lidé.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.