Copyright © 2013 by Vlado Ríša

Edition © 2013 by Vlado Ríša

Cover © 2006 by Martin Zhouf

Úvod

Toto je příběh Bruna Zweigsteho přezývaného Bruncvík. Byl příbuzným krále Otakara, přítelem jeho syna Václava, s nímž prožil mnohá dobrodružství nejen v lesích kolem Prahy. Kromě rytířského výcviku, kterým ho „týral“ jeho vlastní otec Stillfred se mu dostalo té výsady, že ho učil královský alchymista a čaroděj Rolland, na svou dobu velmi vzdělaný a tolerantní člověk.

Díky otci, prvnímu rytíři království českého, se podíval nejen do okolí Prahy, ale i do vzdálených krajů, které mu přinesly mnohá příkoří, ale také úspěchy a hlavně dobrodružství.

Postavy tohoto příběhu nemají nic společného se skutečnými postavami českých dějin, snad jen tu a tam.

Případ pražských vodníků

1.

„Ááááách,“ slastně si vydechl Stillfred, když mu sličná lazebnice domasírovala zatuhlé, leč mohutně vyvinuté krční svaly.

Ležel na břiše na ohlazené lavici a pára, která sem pronikala z vedlejší místnosti, se mu usazovala na svalnatém těle v podobě drobounkých kapiček. Příbuzný českého krále Otakara a jeden z nejlepších rytířů široko daleko, se znovu protáhl, až mu křuplo v zádech.

„Musííím ještě záda trochu namasííírovat,“ legračně protahovala slova lazebnice, které se říkalo Turkyně.

Asi proto, že byla drobná a tmavá. Stillfred se nikdy nevyptával na obsluhující personál, to považoval za nevhodné pro šlechtice.

Jen kývl a znovu se uvolnil.

Bylo tu ticho, které rušilo jen občasné zasyčení páry vznikající na rozžhavených kamenech, nebo šplouchání nalévaných kádí. Turkyně zkušeně hnětla Stillfredova záda a jemně mu tu a tam přejela hrotitými bradavkami po zádech. Byla oblečena, jako ostatně všichni zde, jen do kusu plátna uvázaného kolem pasu.

Stillfred měl zavřené oči a odpočíval. Byl vyčerpaný, jeho bratranec, český král ho před měsícem pověřil vyjednáváním se Slezany, s nimiž měl jakési spory. Stillfred byl u těchto divokých válečníků v oblibě ještě z minulosti. Ale jeho schopnosti byly jinde. Když bylo potřeba reprezentovat českého krále na kolbišti, ve válce, či v souboji, tam byl Stillfred ve svém živlu, ale pletichy, podrazy a vyjednávání…

Šlechtic vztekle zafuněl, když si vzpomněl, jak nekonečné rozhovory musel vést.

„Ani na lov nezbyl čas,“ zavrčel. „Ještě štěstí, že tam se mnou byl otec Vilín…“

„Co prosíííím,“ sklonila se k němu Turkyně.

„Ále nic,“ mávl rukou Stillfred a popleskal ji po štíhlém stehnu, které se mu objevilo v zorném poli.

Položila ruce na jeho záda, ale v tom okamžiku zaječela tak, že Stillfred vyletěl jako bodnutý sršáněm. Turkyně se rozmachovala a bránila se dvěma malým zeleným skrčkům. Jeden ji držel za ruku, druhý za kus plátna, který měla omotaný kolem pasu a táhli ji k otevřeným dveřím, jež vedly na chodbu, ústící na Vltavský břeh.

Zelenáči nebyli větší než šesti či sedmileté dítě, ale vypadali jinak. Velké zelené hlavy se jim leskly slizem, který pokrýval i zbytek těla. Ruce měli tenké a dlouhé, právě tak jako nohy. Tvář s mrňavým nosem měla význačnou dominantu, a tou byla ústa. Protínala celý obličej, tak byla široká a trčely z nich ostré zuby. Obrovské vypoulené oči zářily odraženým světlem dvou svic, které osvětlovaly masérnu.

Turkyně už byla na půli cestě ke dveřím, jimiž sem vanul chladný večerní vzduch. Tichounce kvílela a zmítala sebou. Její pohyby byly čím dál tím malátnější.

Stillfred se divoce rozhlédl a hledal nějaký předmět, který by mu mohl posloužit jako zbraň. Zelenáče znal, byli to vodníci, tvorové, kteří žili v každé větší vodní zdrži nebo řece. Lidi nenapadali, byli bázliví, živili se rostlinami rostoucími ve vodě a sem tam ulovili nějakou tu rybu, což jim bohatě stačilo k životu. Jen jejich podoba s člověkem jim ztrpčovala život, protože pověrčiví lidé jim připisovali všechna utonutí, k nimž došlo. Možná se živili mrtvolami, které se do vody dostaly, ale to nikdo nevěděl přesně.

Tito se však chovali jinak - agresivně.

Stillfredův pohled padl na koště opřené v koutě. Skočil k němu, popadl ho a vrhl se na zelené tvory.

První rána dopadla na pružný krk, který se prohnul, ale tvorovi nijak neuškodila. Pootočil hlavu a vycenil ještě víc své odstrašující zuby. Stillfred prudce bodl proti mužíkovu hrudníku a násada koštěte do něj s odpudivým mlasknutím zajela. Zrůdička zachrčela, zamávala dlouhýma rukama, takže zavířily jako lopatky větrného mlýna. Nenávistné oči upřela na Stillfreda a toho až zamrazilo, což se mu nestávalo tak často. Vodník se pomalu přitahoval po násadě blíž a blíž k zdřevěnělému rytíři. Dlouhé zelené ruce se vymrštily a popadly Stillfreda za krk. Síla v tom už ale nebyla.

Teprve nyní se šlechtic vzpamatoval, nadzdvihl zeleného mužíka na násadě do vzduchu a odhodil ho prudce na zeď. Hlava vodníkovi projela mezi vyčnívajícími dřevěnými tyčkami držáku ručníků a útočník zůstal viset za krk na stěně. Z rány v hrudníku mu vytékala zelená krev. Ještě několikrát sebou škubly jeho dlouhé, niťovité končetiny, a pak znehybněl.

Druhý však táhl lazebnici dál. Zřejmě si neuvědomoval, co mu hrozí.

Když se Stillfred rozmáchl k další ráně, vodník se bleskurychle zaštítil bezvědomou lazebnicí. Dívka měla vytřeštěné oči, na rukách, kterých se dotkli vodníci, jí naskákaly veliké puchýře a podlamovala se jí kolena.

Už byli skoro u dveří, když se Stillfred odhodlal k riskantnímu postupu. Praštil lazebnici do hlavy. Pomalu se sesunula k zemi a zelený mužík vztekle zavřeštěl. Bleskurychle se otočil ke spásnému otvoru, ale zmizet v něm nestačil. Stillfred opět použil koště jako bodnou zbraň a nabodl na ní vodníka. Tentokrát už neváhal a prudkým úderem roztříštil tělo o zeď.

Teprve nyní se do místnosti vhrnuli další lidé. Lazebnice ležela na zemi a chrčivě dýchala. Občas sebou škubla, ale byla stále v bezvědomí. Stillfredovi bylo najednou slabo.

2.

„Bruno,“ jemný, vemlouvavý hlas dvorního čaroděje a alchymisty Rollanda, byl plný účastenství, což Bruno snášel ze všeho nejhůř. „Tak to dělat nemůžeš. Když takhle budeš třít tu mast, najdeš ji daleko víc na svých rukách, nebo stole než v tyglíku.“

„Ano, mistře,“ sklonil hlavu Bruno Zweigste, přezývaný též Bruncvík.

„Dneska nemáš na práci ruce. Čtení ti docela šlo, latina také nebyla nejhorší, ale jakmile něco vezmeš do ruky, tak to je katastrofa.“

Bruno jen sklonil hlavu, aby neviděl úsměšky svých dvou přátel, králova syna Václava a bratrance Spytihněva, který jinak byl věčným otloukánkem, neboť jeho hromotlucká postava a záliba ve rvačkách ho předurčovala daleko spíš k rytířskému životu, než ke studiu.

„Nezlob se na něj, Rollande,“ jemný Václavův hlas přerušil alchymistovy výčitky. „Stillfred ho dneska ráno prohnal po cvičišti. Nevím, co jsi provedl,“ tón Václavova hlasu však jasně naznačoval, že přesně ví, za co byl Bruno od otce bit rytířským způsobem.

„Myslel jsem, že ti ruce přerazí,“ řekl vemlouvavě a Bruno si jen nenápadně pohladil modřiny, které už mu stačily naskákat na celých předloktích.

Byl rudý až za ušima, když si vzpomněl, jak ho otec ráno chytil na chodbě u kuchyně, když ze zadu objímal Kláru, jeho oblíbenou služebnou, o níž se tvrdilo, že občas zastupuje v otcově posteli zákonitou manželku. Tiskl se k ní celým třináctiletým tělem a hladil její velká prsa. Klára se nebránila, tichounce se chichotala a zadkem se mírně pohybovala proti vzrušenému Brunově přirození.

„Bruno!“ štěkl Stillfred studeným hlasem, který by změnil korbel piva na kus ledu. „Jak vidím, máš příliš mnoho energie a času. Než půjdeš k Rollandovi, zajdeme si do hradu na cvičiště, abys vybil trochu energie! Boušek ti vezme věci na převlečení!“

Klára mezitím zmizela v kuchyni jako vítr.

„Ale nakonec…,“ Václav se usmál.

„…to přežil, protože Stillfred spěchal,“ dokončil nemilosrdně Spytihněv, který u ranního výprasku byl také a královsky se při něm bavil.

„Aha,“ pokýval šedivou hlavou Rolland a prohrábl rozvážným pohybem dlouhý bílý vous.

Odvrátil se, protože mu bylo jasné, co mohlo rytíře Stillfreda tak rozlítit. Když se uklidnil, což netrvalo dlouho, dokráčel ke stolu, na němž se povalovaly svitky, psací souprava, korbel s červeným vínem, tyglíky a také krabičky a lahvice s různými chemikáliemi a alchymistickými výrobky. Mezi ně se měla vbrzku přiřadit i mast, kterou Bruno vyráběl a byla určena královně matce na odstranění vrásek.

Vysoký a hubený Rolland se chvíli prohraboval zmatkem na stole. Pak zvedl hlavu a mírně se zamračil na Spytihněva.

„Říkal jsem ti, že tu máš uklidit. Stejně se k ničemu jinému než k tomu nehodíš! Ne,“ zavrtěl hlavou, „spletl jsem se. Když je potřebná hrubá síla, tak na to jsi expert.“

„Já jsem to…,“ blekotal Spytihněv.

„…nestihl, protože jsem se musel jít předvádět královniným panenkám na cvičiště,“ práskl přítele za předchozí výsměch Bruno, za což si vysloužil mírně navztekaný Spytihněvův pohled.

„Vždyť já to vím,“ chlácholil je Rolland, který tři tak rozdílné mladíky měl rád právě pro tuto jejich vlastnost. „Takže to uklidíte tady,“ mávl rukou a tím gestem pokryl celou laboratoř, „dnes odpoledne.“

„Ach jo,“ povzdychl si Václav, který se chystal vyjet na lov za Prahu a vidina příjemně stráveného odpoledne se sokolem na ruce se začala vzdalovat.

„Pojď sem,“ pokynul Rolland Brunovi, „a vytáhni si rukávy. Ukaž ruce.“

Mladík pomalu a neochotně odložil misku, v níž třel mast pro královnu na stůl a došel k Rollandovi. Vyhrnul si rukávy a natáhl k alchymistovi promodralé ruce.

„Stálo to zato?“ zeptal se starý alchymista s úsměvem a Bruno znovu zrudnul.

Rolland otevřel velký kelímek, do něhož se určitě vešly dobře dvě libry masti. Podle vůně Bruno okamžitě poznal, o co jde, a ochotně natáhl ruce před sebe. Rolland mu natřel modrá předkloktí ostře vonící mastí a řekl:

„Počkej chvíli a přestane tě to bolet. Ostatně pro ni si sem chodí hodně rytířů, tvého otce nevyjímaje.“

Ozvalo se zabušení na dveře. Spytihněv se zvedl ze židle a odemkl dveře laboratoře, které byly vždy takto zajištěny, aby nikdo nepovolaný nemohl rušit čarodějné nebo alchymistické bádání, byť by to byl samotný král.

Dveře se rozlétly a v nich stál udýchaný Boušek, osobní Brunův sluha.

„Neštěstí, pane,“ vyhrkl Brunův soukojenec, „stalo se obrovské neštěstí.“

„Přestaň blábolit,“ ostře štěkl Rolland, „a řekni, co se stalo! Brunův otec spadl z koně?“

„Ne, ne, nic takového,“ konečně se Boušek vzpamatoval. „Pokousal ho vodník!“

„Jak ho mohl pokousat vodník?“ vrtěl nechápavě hlavou Spytihněv. „Vždyť se Stillfred už letos koupal. A k lazebnicím vodníci nechodí…“

„Právě že ano,“ vrtěl hnědovlasou, nakrátko ostříhanou hlavou Boušek. „A není prý sám. Lazebnice Turkyně je mrtvá a prý vodníci napadli dalších šest lidí na Starém městě.“

Rolland se už přehraboval na svém pracovním stole. Nakonec našel dvě vzácné skleněné lahvice. V jedné byla modrá tekutina, v níž se zřídkakdy objevovaly zlatavé záblesky. V druhé se převalovala hustá hnědá masa, která se konzistencí podobala medu.

„Ta modrá tekutina je na jed vodníků. Pokud otce kousli, musíš do něj dostat aspoň pět kapek. Pokud se ho jen dotknuli, stačí tři. Je to odporné, ale takový má lék být. Dej to do piva, tak to bude pro tvého otce nejstravitelnější.

Ta druhá je na spáleniny a puchýře. Musíš si pospíšit! Kdy se to stalo?“ otočil se na vyděšeného Bouška.

„Asi tak před půl hodinou,“ vykoktal Boušek. „Rychleji jsem se sem nedostal. Vašeho otce nesou domů.“

„Dobře,“ přikývl Rolland, „spěchej domů. Přijdu za tebou. Spytihněve,“ upřel pohled modrých očí na hromotluka, „běž dolů do města a zjisti, jak je to s těmi napadeními. Ale chci vědět pravdu a ne nějaké fámy. Václave, ty jdi za otcem. Měl by mít radu, ale můžeš ho vyrušit, protože tohle je vážná věc. Řekni mu, k čemu došlo, a že jsem ve městě. Až se vrátím, podám mu zprávu. Doufejme, že to je jenom náhoda, i když mám v kostech takový podivný pocit… Tak už jděte!“ mávl prudce rukou, jako kdyby chtěl rozehnat hejno neposedných vrabců.

Mladíci vyběhli z laboratoře a za chvíli bylo jen slyšet dusání jejich bot na schodech do přízemí. Rolland se na okamžik zamyslel, pak sebral ze židle pověšený kožený vak a začal do něj skládat věci, o nichž byl přesvědčený, že je možná bude potřebovat.

3.

Stillfred ležel v posteli na zádech. Hlavu měl zvrácenou dozadu a chrčivě dýchal. Měl zavřené oči a byl bledý jako čerstvě nabílená stěna. Klára mu otírala zpocený obličej hadrem namočeným ve studené vodě. Brunova matka, ještě bledší, než její manžel, seděla v křesle, tiše kvílela a lomila rukama.

„Ještě neumírám,“ zabručel Stillfred zpod mokrého hadru. „Jdi do svých pokojů!“

Manželka se s pomocí své společnice zvedla z křesla a potácivým krokem odešla ven.

Stillfred se chtěl zvednout, ale ruce se mu podlomily a se zaúpěním opět padl na záda.

„Otevři okno,“ zachraptěl, „je tu vedro k nesnesení.“

„Venku je ještě hůř, pane,“ dovolila si mu připomenout služka.

Než stačila něco dalšího říct, otevřely se dveře, a dovnitř vpadl Bruno.

„Otče,“ vyhrkl, když poklekl vedle lůžka.

„Ještě neumírám,“ zavrčel Stillfred.

„Ale Rolland mi pro vás dal léky. Kousl vás vodník?“ zeptal se naléhavě.

Stillfred jen mátožně zavrtěl hlavou.

Do ložnice vběhl Boušek a držel v ruce hliněný džbánek plný piva. Zastavil se pro něj cestou v hostinci U zlaté žáby. Bruno do něj nakapal tři kapky a zkušeně obsah promíchal. Postavil ho na zem a pomohl otci sednout si. Peřina sklouzla ze zpoceného rytířova těla a objevily se obrovské nalité puchýře. Stillfred byl nahý.

„Tohle vypijte,“ řekl Bruno a podal otci džbánek.

Stillfred ho vzal do roztřesených rukou, které ráno tak nemilosrdně Brunovi napráskaly. Mladík podržel nádobu otci u úst a ten se dychtivě napil. Na jeden zátah vytáhl skoro celý džbánek. Pak se rozkašlal a zbytek piva mu vytekl na hruď.

„Cos mi to dal za patok!“ řekl s náznakem bývalé tvrdosti. „To mě chceš otrávit? Nebo to bylo pivo od Zlaté žáby? Tam ho neumějí udržet.“

„Ne, otče,“ zavrtěl hlavou mladík. „Sice to bylo pivo od Zlaté žáby, ale ta pachuť je od léku, který poslal Rolland.“

„Doufám, že jsi ho nevyráběl ty,“ zavrčel už spokojeněji Stillfred a složil se zpět na postel.

„Ne, otče,“ zalhal Bruno. „Teď vám musím namazat ty puchýře. Jinak se to nezahojí dostatečně rychle. A ani dobře.“

„No, dobře,“ zabrumlal usínající Stillfred. „Když musíš, tak…“

„Umřel?“ vyjekla Klára, do této chvíle stojící v koutě a s vykulenýma očima sledující zmatek.

„Ne,“ odsekl Bruno a pilně se věnoval puchýřům.

Klůckem jemně natíral obrovské, nalité puchýře hnědou mastí. Stillfred ležel nehybně a vůbec nevnímal, co se s ním děje.

4.

Bruno byl prakticky hotový, když do ložnice vešel rozvážným krokem Rolland. Na sobě měl dlouhý rudý plášť, sahající skoro až na zem. Na hlavě měl posazený stejně rudý biret s dlouhým pavím perem. Zastavil se nad nahým Stillfredem a spokojeně pokýval hlavou. Sklonil se k němu, vtiskl ukazováček do krku a tiše počítal údery srdce.

„Dobrá práce, Bruncvíku,“ usmál se.

Bruno sebou škubl, nevěděl, že Rolland zná jeho přezdívku, kterou vymyslel před nějakou dobou Václav.

„Teď ale máš dalšího pacienta a ten je v horším stavu. Uháněj do lazebnictví, snad Turkyni ještě dokážeš pomoct. Zatím zůstanu u tvého otce a dohlídnu na něj. Boušek už na tebe čeká s dalším džbánkem piva.“

Bruno vyskočil od otcova lůžka, otřel si pot z čela a vyběhl z místnosti. Proběhl čtyři ulice, které dělily jejich palác od lazebnictví a cestou se k němu připojil Boušek. Bruno mu vyškubl z ruky džbánek a lačně se napil.

„Je to ženská,“ zabručel, „půlka džbánku jí bude stačit.“

Bylo skoro poledne a slunce pálilo jako o život. Ulice smrděly odpadky, které lidé vyhazovali a vylévali přímo sem. Bruno se znovu rozběhl středem ulice a za chvíli už otvíral dveře do lazebnictví.

V hlavní místnosti, která byla i šenkem, Bruno se v duchu praštil do čela, že si to neuvědomil a táhne se sem s pivem, postávalo a posedávalo celé osazenstvo. Lazebnice měly vykulené oči a něco si mezi sebou šuškaly.

„Kde je Turkyně,“ štěkl Bruno, proti němuž vystartoval mohutný chlapík, který tu působil jako vyhazovač.

Muž se nerozhodně zastavil. Takový tón od třináctiletého panoše nečekal.

„Tam vzadu,“ řekl pomalu a překvapeně.

Bruno na nic nečekal a vběhl pootevřenými dveřmi do jedné z místností, kde se masírovalo a děly se tu i různé jiné věci, o nichž se mu v noci tak často zdávalo.

Na lavici ležela na zádech nahá Turkyně. Měla rozhozené ruce i nohy, které jí bezvládně visely na zem. Mělký dech, který trhaně zdvíhal dobře vyvinutá ňadra, naznačoval, že ještě žije. Místnost osvětlovala jediná svíce a smrdělo to tu rybinou. K Turkyni se skláněla dívka, oblečená do bílého chalátu, sahajícího až na zem. Otírala jí zpocený obličej.

„Ty ženský neumějí nic jiného, než ty druhé namáčet,“ pomyslel si Bruncvík uštěpačně. „Mlč hubo zlolajná!“ přikázal si Bruno, když si uvědomil, jak dívce křivdí.

Neměla jeho znalosti a tohle byl jediný způsob, jak snížit horečku, která lazebnici evidentně sužovala.

„Zvedni ji!“ poručil ostře, až mu hlas přeskočil.

„Co seš zač, že tady chceš rozkazovat,“ řekla nepřívětivě dívka, ale pak se na něj pořádně podívala a změnila tón. „Ty jsi učedník velkého Rollanda?“

„Ano, jsem,“ kývl Bruno. „Jak to víš?“

„Vzkázal, že sem někoho pošle,“ řekla a v té chvíli už zvedala Turkyni do sedu.

Bruno by v drobné dívce nehledal tolik síly. Pak si uvědomil, že masírovat mužské svaly nevyžaduje jen znalosti, ale také sílu.

Do zbytku piva ve džbánku z lahvice přikápl pět kapek modré tekutiny a zamíchal obsah. Dívka zaklonila Turkyni hlavu a Bruno opatrně nalil do pootevřených úst část obsahu džbánku. Turkyně pootevřela oči a namáhavě polkla.

Jeden lok, druhý, třetí…

Když vypila celý obsah džbánku, Bruno si hlasitě oddechl.

„Polož ji,“ řekl přátelsky dívce a pomohl jí Turkyni znovu uložit na širokou lavici. „Není tady něco pohodlnějšího?“ zeptal se po chvíli.

„Jedině její komůrka.“

Zabalili ji do prostěradla a mohutný vyhazovač odnesl Turkyni do patra, kde měly dívky své pokojíky, kam nikdy zákazníci nechodili. Položil ji na postel, která měla daleko do přepychu Stillfredovy a dokonce i Brunovy, který si myslel, jak není šikanován svými rodiči za ubohou místnůstku, v níž žil. Teprve teď si uvědomil, že jeho vlastní masivní postel s nebesy, prachová peřina a polštáře, stůl, židle a dvě truhlice na věci a šaty, jsou něco, o čem si mnozí lidé mohou nechat jen zdát.

„Už můžeš jít,“ usmála se dívka na vyhazovače, který postával u dveří a viditelně se nemohl rozhodnout, jestli má či nemá odejít.

Bruno vytáhl další čistý klůcek, namočil ho do husté hnědé kapaliny a začal opatrně potírat puchýře, které však oproti Stillfredovi, měly kolem sebe nezdravě vyhlížející zelené skvrny.

Když skončil, zavřel lahvici s lékem a posadil se na čistě umetenou dřevěnou podlahu a zhluboka oddychoval. Zavřel oči, tak byl vyčerpaný. Probral ho jemný dotyk dívčí ruky. Zvedl hlavu a lazebnice, která se před tím starala o Turkyni, nyní stála nad ním a podávala mu obyčejný hliněný pohárek plný vína. S vděčností ho přijal a na jeden zátah vypil.

„Takhle se pravé burgundské nepije,“ řekla s úsměvem.

Teprve nyní přejel jazykem po patře a uvědomil si lahodnost nápoje.

„Omlouvám se, ale vyčerpalo mě to. Bylo toho na mě dneska nějak moc.“

„Přinesu ti ještě jeden pohárek. Počkej.“

Bruno jen přikývl a jakmile zmizela za dveřmi, pomalu a s obtížemi vstal. Připadal si jako čtyřicetiletý stařec. Opřel se rukou o postel nešťastné Turkyně a jeho pohled padl na její krásné tělo. Povzdychl si:

„Prostě nemám na ženské štěstí. Spytihněv i ten Václav…“

V té chvíli vrzly dveře a on odtrhl oči od Turkyně, otočil se k lazebnici, která mu přinášela druhý pohárek vína. Dívka se na něj usmála a teprve nyní si všiml, že je krásná. Byla mladičká, pravda o tři, čtyři roky starší než on, drobná s velkýma modrýma očima.

„Nechceš si na chvilku odpočinout?“ zeptala se ho nevinně, a pak na něj mrkla.

„Tady?“ zeptal se chraptivě a okamžitě se napil, aby zamaskoval rozpaky.

Lazebnici to neušlo a široce se usmála.

„Ne, vedle mám komůrku já, takže tam si můžeš chvilku odpočinout. Jestli chceš, zařídím, aby tě tam nikdo nerušil.“

„Bylo by lepší,“ vzpamatoval se Bruno a hodil po ní očkem, „kdybys mi raději řekla, co se tu všechno přihodilo, protože to po mně Rolland bude chtít.“

„Ale ráda,“ otočila se lazebnice a vyšla ven. „A jmenuju se Anežka,“ šeptla přes rameno.

5.

Bylo pozdní odpoledne, když se Bruno vypotácel zadními dvířky směrem k Vltavě. Nechtěl, aby někdo věděl, že se zdržel tak dlouho. Na okamžik se zastavil a zkoumavě se podíval na vodní hladinu. Řeka plynula tiše jako vždycky. Nicméně, něco na ní bylo Brunovi divné. Zadíval se znovu a pořádně. Pak si to uvědomil. Voda nebyla čistá a průhledná jako vždycky. Nebyly v ní vidět prohánějící se ryby. Byla zakalená do červena a u břehu se na hladině objevovala narůžovělá pěna.

„Jako kdyby řeka krvácela,“ blesklo Brunovi hlavou.

Ještě chvíli zíral na řeku, pak se praštil do hlavy a vběhl zpátky do domu, z něhož před okamžikem kradmo vyšel. Proběhl krátkou chodbičkou, minul vchod do místnosti, kde došlo k napadení, právě tak jako schody nahoru ke komůrkám lazebnic. Vrazil do dveří, které vedly do kuchyně.

„Potřebuju nějakou lahvici,“ vyhrkl na vyděšeného kuchaře, který se k němu otočil s napřaženým nožem.

„A-a-ano, pane,“ vzpamatoval se muž a pomalu odložil nůž na stůl hned vedle nakrájené cibule.

Mezitím se Bruno pořádně rozhlédl a sebral z police hliněnou láhev s dřevěným špuntem.

„Můžu si tuhle vzít?“ zeptal se a kuchař jen kývl.

„Co se stalo s mrtvolami vodníků?“ zeptal se ještě, než zmizel ve dveřích.

„Vyhazovači je vynesli a hodili do Vltavy.“

„Nemají popáleniny?“

Kuchař prudce zavrtěl hlavou, a pak řekl:

„Obalili si ruce hadry a ty jsme potom spálili.“

„Aha.“ kývl Bruno. „Škoda, Rolland by se na ně asi rád podíval. Ale s tím se už nic nedá dělat. Láhev vám vrátím.“

S těmito slovy zmizel za dveřmi a za chvíli už klečel na břehu řeky. Opatrně ponořil otevřenou lahvici do vody a čekal až se naplní. Dal si záležet, aby se do ní dostala i pěna. Soustředil se tak, že když nedaleko něj zakejhala labuť, trhlo to s ním, až málem spadl do vody.

Zhluboka si oddychl, když se ujistil, že neupustil láhev, a že je plná. Vstal, zazátkoval ji a nechal okapat.

„Uvidíme, co o té vodě řekne Rolland,“ zabručel si pod nos. „Hlavně, že mám výmluvu, kdeže jsem tak dlouho byl,“ rozzářily se mu oči.

6.

„Jak se vede otci?“ zeptal se Rolland o dva dny později ve své laboratoři, když se tam Bruno objevil.

„Docela dobře,“ zašklebil se Bruno. „Dnes po ránu dal takovou facku štolbovi, který mlátil koně, že ten nešťastník vzal druhou o dveře do stáje.“

„Počkej,“ zarazil ho Rolland, „říkal jsem mu, že má ležet minimálně týden.“

„Vstal z postele už včera odpoledne, a když jsem mu připomněl, co jste mu řekl, jen tak tak, že jsem uhnul jeho pěsti. Podle síly, kterou užil, si myslím, že už je zdravý.“

„Václave,“ otočil se Rolland ke králevicovi, „měl jsi mi zjistit, jestli došlo k nějakým…“

„Tady je opis zprávy, kterou dostal otec od pražského purkmistra. Stojí v ní, že došlo na území Prahy ke třem napadením. Šlo o tvého otce,“ mrkl na Bruna, „lazebnici a jednoho potulného pláteníka, kterého napadl vodník na kraji města.“

„Kolik vodníků může být ve Vltavě?“ prohrábl si zamyšleně Rolland bílé vousy.

„Ptal jsem se rybářů,“ řekl Bruno. „Ti tvrdí, že v Praze a okolí jich není víc jak pět, možná šest. Přece jen spotřebují dost potravy a víc by se jich tu neuživilo.“

„Tak to znamená, že na lidi zaútočili prakticky všichni, co tu jsou,“ pokračoval zamyšleně Rolland. „Přitom, pokud je mi známo nikde jinde k něčemu takovému nedošlo.“

„Ne,“ zavrtěl hlavou Václav. „Otec vyslal vojáky podél Vltavy a Berounky, aby zjistil, jestli se něco neděje, ale všude byl klid.“

„Lidi říkají,“ vmísil se do debaty Spytihněv, „že je to trest Boží. Praha je hříšné město a proto napadli lazebnici…“

„To je pitomost!“ vyhrkl Bruno. „To je jako kdybys tvrdil, že můj otec…“

„Toho přece vůbec nenapadli,“ oponoval Spytihněv. „Ten se k tomu přimotal nevinně. A bůhví co měl na svědomí ten pláteník.“

„Našel jste něco v té vodě, kterou jsem vám přinesl?“ vzpomněl si Bruno na lahvici vltavské vody.

„Našel, ale zatím přesně nevím, co to je,“ sklonil hlavu Rolland, jako kdyby se styděl. „Je to jakási látka, lidem neškodící. Prošel jsem učené knihy, ale nic takového tam není. Ostatně voda se vyčistila během dvou dnů, je to tak?“

„Ano,“ přikývl Bruno. „byl jsem se tam dnes podívat a Vltava je čistá jako vždycky.“

„Mám pro vás práci,“ řekl starý alchymista, „Václave ty si vezmi tuhle knihu,“ a podal mladíkovi masivní foliant se zlatým nápisem Alchymica Magna, „a ty Bruno tuhle.“

Spytihněv se zaradoval, že na něj kniha nezbyla, ale dostal daleko nevděčnější úkol, musel uklidit oba pracovní alchymistické stoly, aniž by cokoliv rozbil.

Václav s Brunem odešli do Václavovy komnaty, kde si sedli u džbánku dobrého vína, avšak značně ředěného vodou, a prohledávali až do večera přidělené knihy.

Když se začalo stmívat, protřel si Václav unavené oči a řekl:

„Zítra bychom se měli vytratit pokud možno hned po ránu. Už jsem nebyl lovit ani nepamatuju. Takhle z nás budou vyschlí starci, ještě než nám bude dvacet.“

Bruno se usmál, když si uvědomil, jakou radost z tohoto nápadu bude mít Spytihněv.

„Já jsem vždycky pro, vzácný pane,“ sklonil teatrálně hlavu a v očích mu hrál šibalský úsměv. „Ale pojedeme se sokoly, nebo na vysokou či kance?“

„To je úplně jedno,“ rozhodil rukama Václav. „Chci se jenom vzdálit z tohoto slzavého údolí, kde člověk musí neustále pracovat. Musíme se taky přece jenom pobavit.“

„Není zítra nějaká povinná mše?“ podrbal se na hlavě Bruno.

„Samozřejmě, že je,“ pokrčil rameny Václav, který holdoval náboženství daleko víc než laxní a alchymii propadlý Bruno. „Ale až v pět hodin odpoledne a to už budeme zpátky.“

„Nerad bych zase měl výcvik s otcem. Když už mi modřiny skoro zmizely, nechci si nechaat přidělat další.“

„To je strašné,“ lomil rukama Václav, „tak ty jdeš do kostela nikoli kvůli víře, ale abys nedostal výprask? Kam ten svět spěje! Bruncvíku, Bruncvíku…“

„Určitě ne ku zkáze,“ usmál se Bruno. „Ale viděl bych to asi na lov pernaté, bez sokolů, když se chceme ztratit. Nebo chceš sebou vláčet sokolníky a doprovod?“

„Probůh, jen to ne,“ spráskl rukama Václav. „To by nebyla žádná legrace.“

7.

Lesy kolem Berounky byly hluboké a plné zvěře. Tři mladíci jeli pohodlným tempem a vyplatilo se jim, že odjeli z města hned po ránu. Každému z nich se u sedla pohupovala nějaká ta pernatá. Krátké luky měli připravené a toulce plné šípů.

Bylo kolem poledne, když Václav zavelel:

„Jedeme k řece. Už mám hlad.“

Spytihněv přivřel oči a neomylně zamířil k vodnímu toku.

„Ten snad nikdy nezabloudí,“ zavrčel si potichu pod nos Bruno.

Netrvalo ani čtvrt hodiny a seskakovali z koní v tiché zátočině. Spytihněv vytáhl ze sedlové brašny šrůtek uzeného a pecen chleba. Bruno ho následoval se sladkými plackami. Rozprostřeli na zemi Spytihněvův plášť, rozložili na něj jídlo a začali hodovat. Bruno se chtěl napít, ale jeho kožená láhev byla prázdná. Tázavě se podíval po přátelích, ale oba zavrtěli hlavami. Bruno s povzdychem vstal, Václav mu hodil svoji lahvici a mladík vyrazil kousek proti proudu.

Když se sklonil ke hladině a začal plnit láhev, něco se zazdálo divného. Nevěděl, co to je. Naplnil i Václavovu a vlezl do mělké vody. Jeho dobře namazané vysoké boty ji nepropouštěly, takže si to mohl klidně dovolit. Rozhlížel se kolem sebe. Byla tu vysoká tráva, kousek dál v lese vítězil mech. Nad vodou se skláněly vrby a jejich dlouhé pruty se v ní ráchaly . Podíval se pořádně a teprve nyní mu to došlo. Asi tři palce nad hladinou byly vrbové pruty červené. Jako kdyby je někdo namaloval. Kroužky nebyly nijak velké, měly šířku tak maximálně jednoho palce. Vypadalo to, jako kdyby někdo vrbu okroužkoval. Bruno se podíval kolem a uviděl něco podobného ještě na jedné vrbě opodál.

Vrátil se ke svým přátelům, ale nic jim o nálezu neřekl. Netrvalo dlouho a jídlo zmizelo v jejich žaludcích a znovu nasedli na koně.

8.

Bruno se trochu opozdil, nikam však nespěchal, takže následoval Václava a Spytihněva jen loudavě. I sluhové se před nějakou chvílí ztratili v houštinách před ním. Slyšel je však, jak si spolu povídají.

Slunce naznačovalo, že by mohlo být k třetí hodině odpolední. Bruno se lenivě rozhlížel kolem. Vtom zahlédl veverku, která upalovala po vodorovné větvi stromu ve výši Brunových očí. Sáhl po luku, jen tak z legrace, snad ani nechtěl po ní vystřelit. Najednou ucítil jak ho někdo chytil za ruku.

Škubl sebou a otočil hlavu. Za ruku, v níž třímal šíp, ho držela krásná bledá dívka se zelenými vlasy a hnědýma očima. Oblečená byla do lehké zelené řízy a nejpodivnější na ní bylo to, že se vznášela dobré čtyři stopy nad zemí.

Bruno zamrkal, aby zahnal vidiny, ale nepomohlo to.

„Mám tě štípnout?“ zasmála se stromová víla.

V té chvíli si už byl Bruno jistý tím, že ho nic nešálí.

„To nebude nutné,“ vymáčkl ze sebe a mrkl na koně, který poslušně zastavil.

„S tou otevřenou pusou nevypadáš zase až tak nebezpečně,“ uchichtla se a pustila mu ruku.

Rozpačitě zasunul šíp do toulce a řekl:

„Vždyť já jsem ani nechtěl střílet.“

„To ráda slyším,“ řekla víla a snesla se dolů. „Létat umím, ale je to namáhavé, takže bys mohl sestoupit z koně, aby mě nezačalo bolet za krkem.“

„Počkej, počkej,“ zabručel Bruno, když přehazoval nohu přes sedlo, aby mohl pohodlně sjet dolů z koně, „neříkej, že víly může bolet za krkem.“

„A proč by nemohlo?“ zavrtěla víla hlavou, až se jí dlouhé, rovné vlasy zavlnily. „To si myslíš, že můžete být nemocní nebo unavení jenom vy, lidé? To jsem si o tobě myslela lepší věci,“ ohrnula malý pršáček víla.

„Tos’ mě zastavila jenom kvůli té veverce?“ podíval se na ní trochu mlsně.

Víla byla o dvě hlavy menší než Bruno, ale pod řízou bylo vidět, že má pěkná okrouhlá prsa a vůbec mu připadala velice ženská.

„Hele, dej si pozor,“ zahrozila mu prstem, „mohlo by to s tebou špatně dopadnout. Zavolám sestřenici bludičku a už z toho lesa nevyjdeš.“

„Ale vyjdu,“ zasmál se Bruno. „Budu se držet koně a na zvířata vaše kouzla neplatí.“

Víla trochu zesmutněla, a pak řekla:

„Ty toho nějak moc víš.“

„Jsem Rollandovým učedníkem,“ řekl pyšně.

Víla se na něj podívala úplně jinýma očima.

„Opravdu? Tak to by s tebou mohla být docela normální řeč. Rolland je nejen učený muž, ale dokáže vycházet i starým národem, a to není tak obvyklé ani u čarodějů.“

Bruno se nadechl, aby jí řekl nějakou lichotku. Moc se mu líbila, ale nedala mu na to čas.

„Dívala jsem se na tebe tam u vody,“ řekla s úsměvem. „měl jsi štěstí, že jsi tady nebyl před několika dny. Mohlo by tě to stát život.“

„Jak to myslíš,“ zatvářil se Bruno nechápavě.

„Tak jak to říkám. Voda zrudla, jako kdyby v ní tekla krev. A obyvatelé vodních hlubin byli jako šílení. Nejvíc to postihlo vodníky. Ti chudáčci vylezli na břeh a honili víly jako o život. Taky je to některé život stálo. Dostali se příliš daleko od vody a umřeli…“

„Počkej, jak to bylo? Voda byla krvavá…,“ zamyslel se. „Promluvím s Rollandem, protože něco podobného se stalo v Praze taky,“ a řekl víle. „Kde tě najdu, kdybych se něco dozvěděl…“

„Tady u toho dubu,“ mávla rukou k obrovskému stromu vévodícímu tomuto koutu lesa.

„Určitě přijdu,“ slíbil svatosvatě a ještě jednou se zalíbením přejel očima po vyvinutém těle, které jen pramálo skrývala zelená košilka.

9.

„Je nejvyšší čas vyhubit tu verbež, co se potuluje po lesích a vodách. Pak by nemohlo dojít k takovým případům jako onehdy,“ soptil Stillfred, který už dokázal sedět u stolu, byť musel být zabalený v lehké houni.

Mocně upil z poháru, odložil ho a opřel se o vysoké opěradlo. Mírně se zhoupl dozadu, jak to měl ve zvyku. A opěradlo narazilo do zdi, takže nemohl přepadnout na záda.

To byl Brunův sen, vidět otce spadnout ze židle.

Venku pálilo slunce tak, že i ptáci se schovali do stínu a hmyz je dávno předešel. V nehybném vzduchu prodejci zavřeli stánky na tržištích, neboť žádný kupující nevyšel ven. Listí na stromech žloutlo přímo před očima.

Bruno stál u otevřeného okna a uvažoval, jak by měl odpovědět otci, o němž dobře věděl, že trpělivost není jeho nejsilnější zbraní, a také velmi prudce reagoval na jakýkoli odpor. Zvláště od svého třináctiletého syna.

„Ono jich už moc nezbylo,“ řekl mírným tónem.

„A taky nezbude!“ štěkl Stillfred. „Královská rada se má sejít za tři dny a tam se rozhodne o vypsání odměny za každého zabitého vodníka a vůbec té nelidské verbeže.“

„Rolland mi říkal…,“ namítl Bruno.

„Samozřejmě, že ti Rolland říkal,“ nakvašeně odsekl Stillfred, „protože je jedním z nich! Ten se nikdy nepostaví za správnou věc!“

„Je to jeden z královských rádců a králův…“

„To vím taky!“ řekl naštvaně Stillfred. „Kdybych já byl králem, už by dávno u dvora nebyl! Tam mají co dělat jen lidé urození a své cti dbalí!“

„Naštěstí králem nejsi, můj drahý otče,“ pomyslel si Bruno, avšak nikdy by si tuto větu nedovolil říct nahlas.

„Stejně se mi nelíbí, že k němu docházíš,“ vrčel Stillfred, ale neodhodlal se to Brunovi zakázat, když k Rollandovi docházel i Václav.

Stillfred si otřel pot z čela a natáhl se pro pohár.

„Je nechutné vedro. Ještěže nemusím dnes ven,“ zabručel už klidněji.

„Dovolíte, otče, abych odešel? Mám být za hodinu na hradě.“

„Dobře, jdižiž,“ kývl Stillfred a soustředil svou pozornost na džbánek, z něhož si doléval víno.

„Ještě jsem chtěl požádat o dovolení jet zítra na celý den na lov. Měli…“

„No konečně,“ rozzářila se zachmuřená Stillfredova tvář. „To je zaměstnání pro urozeného muže. Samozřejmě jeď! To rád slyším, že se věnuješ tak ušlechtilé zábavě.“

„Kdybys věděl pravý důvod našeho výletu, asi bys mě nepochválil,“ pomyslel si Bruno, uklonil se otci a vyběhl ven.

Chtěl se ještě před začátkem Rollandova vyučování zastavit na okamžik u lazebnice, neboť správně předpokládal, že v tuto dobu nebude mít žádnou neodkladnou práci.

10.

„Šlechtici chtějí vyhubit všechny tvory, kteří jim nejsou po chuti,“ řekl otráveně Rolland. „Já bych byl raději, kdyby se vysvětlilo, proč vodníci zaútočili na lidi.“

„Nezaútočili jenom na lidi,“ oponoval Bruno. „Říkal jsem vám přece…“

„Ano, ale nikdo jiný to nepotvrdil. Nemohu předstoupit před krále a tvrdit mu, že…“

„Chceme jet zítra na lov, můj pane,“ setřel si Bruno pot z čela, neboť i v Rollandově pracovně bylo vedro. „Pokusím se zjistit něco víc. Třeba mi ta víla poradí.“

„Dej si pozor, aby tě u toho pokud možno neviděl Václav. Je pod vlivem své matky a ta je bigotní křesťanka.“

„Ano, pane. Ale je to přítel.“

„I na přátele je nutné dát si pozor, když jde o choulostivé věci,“ řekl Rolland karatelsky. „Zvlášť, když já jsem trnem v oku mnohým šlechticům.“

„Rozumím.“

„Dobře, přejdeme k něčemu zajímavějšímu. Mám pro tebe knihu. Tenhle kodex sepsal…,“ Rolland pohladil tlustý foliant, který ležel na stole a byl zamčený.

Ozdobné kování obepínalo knihu v kožené vazbě kolem dokola.

„Vlastně, přečteš si to sám. Je to v latině, tak se alespoň v ní pořádně pocvičíš. Pak mi řekneš, kdo je jejím autorem. Chci po tobě, abys nastudoval prvních dvacet stran. Díky formulím v něm obsažených, je možné domluvit se s mnohými tvory.“

„Ale to já umím,“ namítl Bruno.

„Bruncvíku, Bruncvíku,“ káravě se usmál Rolland na svého zrudlého žáka, „překoktáš pár slovíček s vílou a myslíš si, že se domluvíš s každým tvorem? To je směsné,“ zaburácel starý alchymista a kouzelník.

„Směšné,“ mechanicky ho opravil Bruno.

Pak se chytil za ústa, ale Rolland se rozesmál.

„Dobře, dobře,“ mávl rukou, „jdi se učit. O této knize nemluv před Václavem ani Spytihněvem. Nemusí vědět, co všechno umíš. Nevíš, kdy se ti to bude hodit.“

Bruno popadl knihu a tiše heknul pod její tíhou. Došel k oknu, kde bylo nejvíc světla. Klíčkem, trčícím ze zámku, Bruno knihu odemkl, otevřel ji a začal číst. Za chvíli už nevěděl o světě. Jak slabikoval jednotlivá slova, pohyboval při tom ústy, když se pokoušel nacvičit si, jak je správně vyslovit.

11.

Václav a Spytihněv, rozjaření úspěšným lovem, zmizeli již před chvílí mezi stromy. S nimi i jejich doprovod. S Brunem zůstal jen jeho sluha Boušek, který si nijak neobliboval lov. Byl to zadumaný mladík, Brunův soukojenec, kterého daleko víc bavila práce v zahradě, než být zbrojnošem mladého šlechtice. Bruno rád využíval této vlastnosti, když Rolland po něm chtěl nějaké byliny.

Bruno zastavil před mohutným dubem a rozpačitě se rozhlížel. Z koruny se ozvalo chichotání.

„Ještě dlouho bys mě hledal,“ řekla víla a snesla se z koruny na zelený mech.

Dosedla tak zlehoučka, že ani stéblo nezlomila. Bruno sklouzl z koně a hodil uzdu překvapenému Bouškovi.

„Víš něco?“ zvedla obličej, měla v něm zvědavost.

„Rolland by rád zabránil honu na vás, který chtějí prosadit někteří šlechtici. Ale zatím se mu nedaří zjistit, co to bylo za látku, která zakrvavila Berounku a Vltavu a způsobila ten rozruch. Je to bída,“ nakrčil čelo Bruno.

„Něco jsme zjistili,“ usmála se na něj víla. „Skřítek od Plešivce říkal, že se tam usadil nějaký člověk. V noci před tím neštěstím však jeho dům vybuchl. Třeba to byla krev zlého čaroděje, co otrávilo vodu,“ našpulila rty.

„Tomu bych moc nevěřil. Zlí lidé většinou mají daleko víc štěstí, než ti dobří,“ zamručel Bruno a drbal se ve vlasech. „Říkáš, že ten skřítek byl od Plešivce, to je ta hora u Berounky?“

„Jasně,“ kývala zuřivě hlavou víla. „Tak jí říkáte vy lidé, my pro ni máme jiné, starší jméno. Říká se jí Hejkalník. Kdysi tam žila proslulá rozvětvená rodina hejkala Roz…“

„Dobře, dobře,“ přerušil ji Bruno netrpělivě. „Musím rychle dohnat své přátele a nasměrovat náš lov, směrem k Plešivci. Zkusím to tam obhlédnout. Třeba něco zjistím.“

Sáhl po víle, chtěl ji obejmout, ale ta se jen rozesmála, zatočila se kolem osy, vyklouzla z jeho náručí a jako pírko se opět vznesla do koruny stromu.

„Přijď až budeš něco vědět,“ zašumělo listí a Bruno nevěděl, jestli mu to řekla víla, nebo mohutný strom, který chránila.

Bruno naskočil na koně a pobídl ho k ostrému klusu, směrem odkud se ozývaly jásavé Spytihněvovy výkřiky.

Boušek jen stěží stačil ostrému tempu mladého šlechtice, který pospíchal za svými přáteli. Bruno dorazil na mýtinu, kde Spytihněv proháněl statného kňoura. Vypadalo to skoro jako rytířský souboj. Spytihněv měl v ruce krátké lovecké kopí, které se užívalo spíše k hodu, než jako dřevec, a pokoušel se probodnout černé zuřící zvíře. To však bylo velmi obratné a Spytihněvovým útokům se šikovně vyhýbalo, takže to vypadalo na nerozhodné utkání. Ostatní stáli v hloučku na kraji mýtiny a hlasitě pokřikovali na svalnatého lovce, kterému se však příliš nedařilo. Spytihněv rudý vzteky nakonec udělal to, co udělat neměl. Seskočil z koně a zaútočil na kňoura. Od té chvíle mělo zvíře navrch. Vyhnulo se hrotu kopí a zaútočilo na mladíkovy nohy. Jen vysoký výskok mu pro tu chvíli zachránil život. Divoké prase proběhlo pod Spytihněvem a překvapeně zíralo, kam se mu ztratil jeho nepřítel. Bleskurychle se však obrátilo a opět se vrhlo do útoku.

V té chvíli už zasáhl Bruno Jeho krátký oštěp prosvištěl vzduchem a probodl kňourovi bok. Spytihněv využil zranění zvířete a vrhl se na něj. Probodl zvíře oštěpem takovou silou až ostří zbraně vyjelo kanci z druhého boku a připíchlo ho k zemi. Kanec sebou ještě několikrát škubl, a pak znehybněl.

Bruno dojel ke Spytihněvovi. Mladík k němu zdvihl bílou a zpocenou tvář.

„Děkuji ti, příteli,“ řekl tiše. „Zachránil jsi mi život. Jsem idiot, když jsem se nechal strhnout lovem. Mohl mě…“

„Určitě bys ho nakonec zvládl,“ usmál se Bruno, „ale slyšel jsem, že viděli pod Plešivcem jelena dvacateráka,“ řekl Bruno už nahlas. „Proto jsem za vámi tak pospíchal. Mohli bychom ho zkusit najít, máme ještě dost času,“ podíval se k obloze, jak vysoko je slunce.

Spytihněv okamžitě zapomněl na skoleného kance, rozzářily se mu oči a začal zuřivě mávat na přijíždějícího Václava.

„U Plešivce prý je dvacaterák,“ volal a sápal se na koně. „Jedeme tam!“

Převzal od sloužícího nový oštěp, právě tak jako Bruno, a nechali jednoho sluhu, aby zpracoval jejich úlovek. Vydali se na další lov.

12.

Mladíci dojeli na dohled hory Plešivec, jejíž vrcholek oholil pradávný požár. Roztáhli se do rojnice a pátrali po vymyšleném jelenovi. Nechávali prchnout lišky, po mihnuvším se vlkovi ani nevystřelili. Vyplašili několik menších jelenů s laněmi. Když už chtěli nechat lovu, vyběhl z houští mohutný jelen.

První ho spatřil Spytihněv. Přitáhl uzdu a vytáhl šíp z toulce. Napnul luk a vypustil střelu. Zasáhla zvíře do krku a jelen se rozeběhl od něj. Mířil přímo k Václavovi. Spytihněv jásavě zařval, až mu hlas přeskočil, to však v jeho čtrnácti letech nebylo až tak neobvyklé. Jelen běžel patnáct kroků od Václava a králevic stačil vystřelit a zasáhnout dvakrát. Rudá krev vytékající z ran zbarvila jelenův krk.

Bruno to viděl ze vzdálenosti padesáti kroků a nějak ho přešla chuť k lovu. Pak se vydal za svými rozjařenými druhy. Celá družina uháněla za mohutným zvířetem. Bruno na jejím konci.

Jelen směřoval dolů k řece. Stromy se míhaly kolem mladíků i jejich doprovodu. Koně supěli a lovci si museli dávat pozor na vývraty či jiné zákeřnosti, které jim mohly zkřížit cestu. Naštěstí pro ně, jelen zpomaloval, jeho zranění se ukázala být vážná a lovci ho začínali dohánět. Les nebyl už tak hustý a voněl houbami.

Na břehu řeky se jelen vzepjal k obrovskému skoku a s mohutným šplouchnutím prorazil vodní hladinu. Na okamžik se ponořil a z vody bylo vidět jen mohutné paroží, za chvíli se však vynořila jelení hlava a zvíře směřovalo k protějšímu břehu. Proud ho snášel dolů směrem ku Praze.

Václav zarazil na břehu koně a smutně se díval za mizejícím zvířetem. Do vody se mu nechtělo. Ani Spytihněv nejevil žádnou chuť namočit se. Sluhové se zarazili za svými pány a dělali, že tu nejsou, aby některého z nich nenapadlo hnát je do vody. Bruno dojel za nimi volným krokem. Zarazil koně a řekl:

„Je to škoda. Zajde někde v lese a my přijdeme o maso a ty Václave o skvostné paroží. Boušku,“ otočil se v sedle na svého sluhu, „my pojedeme proti proudu a vy ostatní po proudu. Kdo najde dřív nějaký vhodný brod zatroubí na roh.“

Zvedl ruku se skvostným loveckým rohem zdobeným nejen vyřezáváním, ale i zlatým kováním. Kožený řemínek měl přehozený přes krk, aby tu drahocennost neztratil.

Spytihněv se rozesmál nahlas a poplácal svého koně po krku.

„Ještěže tě máme s sebou, Bruno. To je skvostný nápad. Jedeme!“

Václav nečekal na konec Spytihněvova proslovu a pobídl svého koně a již mizel v mlází. Ostatní ho následovali.

„Pane,“ Boušek měl trochu vyplašené oči, „říká se, že tady straší,“ mávl rukou směrem proti vodě.

„Neboj,“ ušklíbl se Bruno. „Ty sám vypadáš jako strašidlo, takže se tě každý lekne.“

Boušek se podíval na své zablácené ošacení, jak spadl z koně do blátivé louže a chápavě pokrčil rameny. Nakonec se také rozesmál.

Oba mladíci se vydali podél meandrů řeky proti proudu. Slunce už nebylo vysoko a komáři je obtěžovali. Díky blátivým říčním břehům jich tu byl dostatek. Boušek se zuřivě rozháněl rukama, bodali ho daleko víc než Bruna.

Netrvalo dlouho a vyjeli na palouk otvírající se do řeky. Na břehu Berounky, zády k nim, stál starý vodní mlýn. Byl porostlý mechem. Na jedné straně se tyčila věžička, které scházela střecha a vypadala ohořele. Na druhé straně viselo nakřivo vodní kolo, které již dlouho nepohánělo nic, co bylo uvnitř mlýna. Zbytek stavení vypadal zachovale, ale kamenné zdi jasně naznačovaly, že už toho má dost za sebou. Malá okénka připomínala spíš střílny, tak byla úzká a vysoká.

Ke mlýnu vedla vyježděná cesta, takže bylo vidět, že je obydlený. Z komína stoupal tenký proužek světlého dýmu.

Bruno zastavil svého koně a pozorně si prohlížel dům před sebou. Pak zdvihl roh k ústům a silně na něj zatroubil. Z daleka se donesla třepotavá odpověď.

„Tak a teď se můžeme jet podívat, co nám to osud postavil do cesty,“ usmál se Bruno a pobídl koně.

Boušek ho jen váhavě následoval.

Bruno seskočil z koně a hodil uzdu Bouškovi. Vyšel po několika ošlapaných kamenných schodech k masivním dubovým dveřím, jež byly pobité tmavým, zčernalým železem. Zabušil klepadlem ve tvaru dračí hlavy až dveře zaduněly.

V okamžiku, kdy se vysoké, masivní dveře začaly otevírat, vyjeli na mýtinu další jezdci. Václav, Spytihněv a jejich doprovod. Ve dveřích stál vysoký, kostnatý muž. Tmavýma, přivřenýma očima se nepřátelsky díval na Bruna. Přes ramena měl přehozený tmavozelený, dlouhý plášť, který byl na několika místech propálený. V ruce držel meč.

„Co chceš!?“ křikl.

„Chtěl jsem požádat o radu, pane.“ Bruno přivřel oči, jak s ním zacloumal vztek nad takovým přivítáním a významně položil ruku na svůj meč.

Nečekal, že se setká s tak otevřeným nepřátelstvím. Muž byl minimálně o hlavu vyšší a vypadal, že má sto chutí Bruna napadnout. Teprve nyní si mladík uvědomil, že stojí proti muži, a že by utkání mohlo dopadnout špatně.

„Nejsem tady od toho, abych dával někomu rady,“ vrčel muž a začal pomalu couvat do tmy svého domu.

V té chvíli ke dveřím dojeli i Václav a Spytihněv.

Muž je zahlédl a ještě víc se zamračil. Pak se prudce otočil a zabouchl za sebou dveře.

„Tak, kde máš ten brod?“ zeptal se Spytihněv.

Václav ještě chvíli tiše zíral na zavřené dveře a poté otočil koně a polohlasem zavolal:

„Jedeme domů, pánové. Čas se již nachýlil a budeme mít co dělat, abychom se dostali do Prahy včas.“

„Teď, když máme úlovek na dosah ruky?“ Spytihněv měl otevřená ústa údivem.

Bruno vyskočil na svého koně a vydal se za králevicem.

„Ty ho znáš?“ zeptal se pobledlého mladíka, když ho dojel.

Jeli po vyjeté cestě, která křižovala les a mířila ku Praze.

„Ano,“ řekl Václav po dlouhém odmlčení. „Tak sem tedy zmizel,“ řekl úplně potichu a Bruno si ani nebyl jistý, že mu správně rozuměl.

„Tak, kdo to je?“ naléhal na přítele.

V té chvíli je dojel nespokojený Spytihněv, který bručel a brblal, že nechali tak dobře vyvíjejícího se lovu.

„Vždyť jsme mohli přespat v tom domě,“ vrčel.

„Tam bych nespal ani za nic,“ shrbil se Václav, „to bych raději přespal na popravišti.“

Zase to však bylo řečeno tak tiše, že si Bruno musel polovinu slov domyslet. Václav se podíval na Bruna, a pak nenápadně přiložil prst ke rtům. Zweigste kývl. Až do Prahy, kam dojeli skoro za tmy, mladíci mlčeli a každý z nich se věnoval svým myšlenkám.

Doprovodili Václava na hrad a poté zamířil k domovům.

13.

„Dělej,“ popoháněl otec Bruna, když kráčeli vzhůru ku hradu. „Musíme tam být včas.“

Bruno přidal, ale otec se za chvíli značně zadýchal. Stále ještě nebyl zdravý, ale nechtěl si to připustit. Proto také hned po ránu, jen co slunce vstalo nad pražské střechy, hnal Bruna na cvičiště. Žádné výmluvy na to, že včera celý den byl na lovu, odmítal vnímat.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Putování za jantarovým drakem.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.