Copyright © 2013 by Vlado Ríša

Edition © 2013 by Vlado Ríša

Cover © 2008 by Milan Fibiger

Úvod

Fantasy román, skládající se ze čtyřech příběhů Bruna Zweigsteho, přezývaného Bruncvík, který se odehrává jak v Čechách, tak i v Polsku a Rusku. Život rytíře Bruncvíka není v žádném případě jednotvárný, občas se ocitne v nesprávný okamžik na nesprávném místě, takže legrácky pražských tovaryšů ho zapletou do vražedného spiknutí. I setkání s přítelem ve venkovské hospodě, či doprovod české šlechtičny se mohou zvrtnout zcela nečekaným směrem. A první návštěva nového panství? I ta se změní v noční můru.

Bruncvík není sám, přísný otec Stillfred či královský alchymista a čaroděj Rolland, nebo jeho přátelé mu v mnoha případech pomohou. A znalost Staré řeči, díky níž mu víly, strygy, trpaslíci a jiné staré bytosti neodepřou pomoc, se může hodit.

Pražští duchové

1.

Bruncvík poklusával křivolakou uličkou vedoucí z Pražského hradu k zámku svého otce. Levičkou si tiskl k tělu koženou kabelu, v níž měl dar od Rollanda k včerejším šestnáctým narozeninám. Byla to kniha pojednávající o léčivých bylinách, kterou mu Rolland nechal přepsat od mnichů z opatství Břevnovského.

Myslí už byl doma a hledal nějakou přijatelnou výmluvu pro svůj pozdní příchod. Otec neviděl rád dlouhé pobyty u královského alchymisty a čaroděje Rollanda, neboť je nepovažoval za vhodné pro budoucího předního šlechtice Zemí koruny české.

Bruno uhnul ke kraji uličky, protože kdesi nahoře vrzla okenice a pár stop za ním dopadl do uličky šplách vylitého nočníku. Popoběhl a těsně před křižovatkou s širokou ulicí, vedoucí k mostu přes Vltavu, mu zastoupila cestu pětice pořízků, kteří zřejmě před chvílí opustili některý z hostinců a byli proto v „rozverné“ náladě. Bruncvík se zastavil a ve sporém osvětlení polovičního měsíce si prohlížel jejich zarudlé obličeje. Také si všiml, že každý z nich měl v ruce masivní hůl.

„Rváči,“ blesklo mu hlavou a ustoupil ke zdi nejbližšího domu.

„Hele, chlapeček na hraní,“ zachechtal se největší z nich, který převyšoval Bruna minimálně o hlavu a v ramenou si nezadal s těžkým rytířským koněm.

„Ukážeme mu, že se nemá poflakovat po nocích,“ přidal se druhý a popleskal holí do otevřené dlaně, „děti už mají dávno spát.“

„A když mu to nevysvětlí doma, tak ho musíme poučit my,“ zasmál se nevelký nahrblý zrzek v pytlovitých hnědých kalhotách a špinavé lněné blůze.

Bruncvík si posunul kabelu s knihou na záda a tasil meč. Z boty vytáhl dýku. Doufal, že to opilé mladíky odradí.

Spletl se.

„Hele, ono to má žihadla,“ vykřikl velikán. „Tak to mu opravdu musíme naplácat! Aby neobtěžoval lidi na ulicích.“

Bruncvík jen polkl, ale bylo mu jasné, že pokusit se vínem a pivem rozjařeným mladíkům vysvětlit, že si začali oni, je zhola zbytečné.

Zrzek zaútočil jako první. Bruno odrazil jeho hůl stranou a musel se začít setsakra ohánět, aby nebyl bit. Rány jen pršely. Díky tomu, že Bruno měl zdí krytá záda a pětice si navzájem trochu překážela, zatím neutržil žádnou podstatnější ránu. Při jednom z protiútoků bodl zrzka, který byl nejvýbojnější, do ruky. Z rány vytryskla krev a hůl spadla se zarachocením na kočičí dlažbu uličky. Druhého vyřídil seknutím dýkou do stehna. Mladík upustil hůl a chytil se za nohu. Zapotácel se a upadl. Hlasitě naříkal a proklínal Bruna.

Zbylá trojice mírně znejistěla, ale pak se vrhli do boje se zvýšenou aktivitou. Chtěli pomstít zraněné druhy. Velikán se rozmáchl a jeho rána byla tak silná, že Bruncvíkovi brněla ruka až k rameni. Dřív si myslel, že něco takového dokáže jenom jeho otec nebo rozjařený Spytihněv. Síla úderu ho odhodila stranou o několik kroků. Na okamžik se Bruno nedokázal bránit a to stačilo dvojici útočníků k několika dobře mířeným ranám. Jedna mu sklouzla po hlavě vychýlená na poslední chvíli nastavenou dýkou. Brunovi se před očima objevily tisíce hvězdiček. Zapotácel se a zvedl ruce před sebe. Jak se pootočil, dostal další ránu do ramene, ozvalo se tiché chrupnutí klíční kosti a tělem mu projela ostrá bolest. Meč mu vypadl z ruky. Ohnal se kolem sebe dýkou a zasáhl jakési tělo. Rozlehl se ostrý výkřik. Za okamžik ho tvrdá rána do zad srazila na kolena. Pak padl na tvář a zůstal ležet.

„Ty hlupče!“ ozval se zadýchaný hlas vůdce celé pětice. „Tys ho zabil! Mizíme odtud, než sem přijde hlídka! Pomozte Bertovi a Gunterovi. Sami nedokážou jít!“

2.

Bruncvík se probral v louži krve, která mu tekla z hlavy. Začalo drobně pršet a chlad ho probudil. Posadil se a znova se mu před očima roztančily miliony hvězdiček. Opřel se rukama o zem a zhluboka dýchal, tak jak mu to radil otec. Když opět začal normálně vidět, rozhlédl se pomalu kolem. Ulička byla temná a tichá. Její obyvatelé zřejmě byli zvyklí na podobné souboje pod svými okny, nebo se spíš báli vystrčit nosy, aby nebyli popotahováni královskou stráží za neposkytnutí pomoci přepadenému.

Natáhl ruku k dýce, která se povalovala nedaleko, a se spokojeným oddychnutím ji zasunul do boty. Klekl si a po kolenou se doplazil k meči. Sebral ho, a pak se stejným způsobem vrátil ke zdi. Opatrně se po ní škrábal vzhůru, až konečně stál. Zhluboka si oddychl, ale v tom ho zabolela zlomená klíční kost. Navíc se mu zatočila hlava. Široce otevřel oči a snažil se udržet žaludek tam, kde by měl normálně být. Za chvíli se vše zklidnilo.

Dýchal jen mělce, tak to bolelo nejméně. Potácivými kroky se vydal směrem k domovu. Opíral se ztěžka o meč a jak nahrbeně šel, nikdo by mu nehádal šestnáct let. Určitě by ho řadili k padesátiletým kmetům šourajícím se za sluníčkem, aby si na něm vyhřáli staré kosti.

Vyšel na nedalekou křižovatku a proti němu právě šli královští. Velitel hlídky poznal mladíka, který se přátelil s králevicem Václavem a docházel ke královskému alchymistovi Rollandovi, z něhož měli všichni Pražané hrůzu, a o němž se říkalo, že je čarodějem.

„Pomozte mu!“ zavelel ostře a dva členové hlídky předali své halapartny kolegům a podepřeli Bruna každý z jedné strany.

Bruncvík zavyl bolestí, jak se pohnula zlomená klíční kost. Omdlel a muži ho museli nést. Netrvalo dlouho a bušili na vrata paláce Bruncvíkova otce Stillfreda. Noční hlídka jim rychle otevřela, neboť měli rozkaz čekat na Bruna. Když uviděli bezvládnou postavu visící členům hlídky na rukou, vrhli se k nim.

Převzali bezvědomého Bruncvíka a zabouchli před překvapenými vojáky bránu paláce. Velitel hlídky pokrčil rameny a ušklíbl se. Takové věci se stávaly. Zvlášť když pršelo.

3.

Bruncvík otevřel oči a uviděl nad sebou starostlivou tvář alchymisty Rollanda. Chtěl se zvednout, ale starý muž ho lehce zatlačil zpátky do postele.

„Lež, není nikam spěch. Léčení té zlomeniny bude nějakou chvíli trvat a po tu dobu bych ti nedoporučoval žádný rychlý pohyb. Mohlo by ti to špatně srůst, a pak bys nemusel dobře hýbat pravičkou, což bys určitě nechtěl. Že ne?“

Bruncvík zlehka zavrtěl hlavou a byl rád, že ho celkem nic nebolí. Tedy kromě hlavy, ramene, zad, beder, kde určitě měl obrovské modřiny z ran, které schytal.

„Hlavu jsem ti zašil. Máš štěstí, byla to jenom roztržená kůže, lebka je v pořádku… Tady jsem ti namíchal něco na posilněnou, aby ses rychleji hojil,“ podal mu sklenici, v níž opalizovala nevábně vyhlížející lehce nahnědlá kapalina.

Bruncvík si pomyslel, že bude stejně hnusná, jako vypadá na první pohled.

Měl pravdu.

Rolland vždycky prohlašoval, že léky musí být nechutné, protože jinak by neléčily.

Otřásl se až do morku kostí, když sklenici na jeden zátah vypil. Dobře věděl, že by ho Rolland k tomu stejně donutil, a tak si chtěl nepříjemný zážitek co nejvíc zkrátit.

„Vidím, že jsem tě přece jenom něco naučil,“ řekl spokojeně Rolland, když od něj přebíral sklenici.

Otočil se a položil ji na stůl.

„Ať ji potom Boušek pořádně vymyje,“ poručil. „Pro zdravé lidi by to nemuselo být nejzdravější.“

„Jistě, pane,“ ozvalo se ve dveřích, které se tichounce otevřely, a v nich stál Bruncvíkův sluha Boušek.

„Ty jsi zase poslouchal za dveřmi,“ utrhl se na něj Rolland, „ale na druhou stranu je to dobře, protože Bruno by na to mohl zapomenout.“

Boušek, štíhlý, hnědovlasý mladík, stejně starý jako jeho pán, se jen usmál. Věděl, že s tím Rolland stejně počítal.

„Mimochodem, máš opravdové štěstí,“ řekl vážně alchymista a prohrábl si zlehka dlouhé bílé vousy. „Kdybys neměl ten dárek ode mě, tak bys byl po smrti.“

Boušek vyjekl překvapením.

„Budu muset nechat tu knihu opravit, protože ji skoro celou probodla dýka. A rána do ledvin je smrtelná, to snad víš.“

Bruncvík na okamžik zatajil dech. Na ránu do zad si vzpomněl, ale do této chvíle nevěděl, že to bylo dýkou.

V tom okamžiku se rozletěly dveře a dovnitř vtrhl jak velká jarní voda Stillfred. Smetl Bouška, aniž by si toho všiml.

Bruncvíkův otec, první rytíř českého království, byl mohutně stavěný a dobře trénovaný muž, jehož životem byly boj a souboje. Pak ještě uznával lov a ženy, ale všechno ostatní považoval za nehodné šlechtice. To, že se Bruno naučil číst a psát, uměl několik jazyků a docházel na studia k Rollandovi, považoval za změkčilost a byl proti tomu. Jen to nemohl říct nahlas, protože na stejná místa chodil i Václav, budoucí král. Nicméně Bruno měl jeho tvrdou školu, nesměl zanedbat ani rytířský výcvik, lovecké dovednosti a další věci, které Stillfred považoval za nezbytné, aby jeho jediný syn výtečně ovládal.

„To je dost, že jsi přestal chrápat,“ zahlaholil ode dveří. „Pár škrábanců a ono se to válí dva dny v posteli. Vstávej, máme dnes výcvik v boji se sekerou. Bude tam Václav a Spytihněv…“

„Vážený otče,“ přerušil ho Rolland, kterému si nedovolil odporovat ani král, když na to přišlo, „vzhledem ke zlomenině klíční kosti a ráně do hlavy, která může být životu nebezpečná, velmi důrazně doporučuji ještě čtyři, pět dnů na lůžku a pak další týden jen lehké cvičení levou rukou. Navíc bude muset dohnat látku, kterou takto zamešká. Samozřejmě,“ pokračoval alchymista a prohrábl si elegantním gestem dlouhé bílé vousy, „že na něj dohlédnu, aby dohnal i bojový výcvik, který mladíci potřebují jako prase drbání, a který mu můžete poskytnout jen vy,“ dodal chlácholivě, když viděl, jak Stillfred rudne a fialoví vzteky.

Bruncvíkův otec se po těchto slovech přece jen trochu uklidnil, dokonce se dokázal na Rollanda usmát, a řekl:

„Mohu vás pozvat na skleničku? Určitě vám přijde vhod takhle po ránu, když ten můj zmetek, který se neumí ubránit páru pražských žebráků…“

„Bylo jich, otče, pět,“ dovolil si namítnout Bruncvík z postele.

„Co je to pět knechtů proti jednomu rytíři?“ vzplál znovu Stillfred.

„No,“ mávl rukou Rolland, „nechme ho odpočinout, víno čeká.“

Na to Stillfred vždycky slyšel. Vyšli z komůrky, kterou Bruncvík obýval v otcově paláci. Byla malá s oknem mířícím k pražskému hradu, s jednou postelí a dvěma truhlicemi na šatstvo. Její obílené stěny přetínaly sem tam praskliny, v nichž Bruncvík občas vídával různé výjevy ze svých snů. Většinou to byly krásné a vnadné děvy, povolné a přítulné. Přesně takové, jaké by si přál. Pak tu stál ještě malý stůl s psacími potřebami a dvě prosté židle. Na poličce vedle okna stály fióly se sušenými bylinami a roztoky, které si Bruncvík přinesl od Rollanda. Většinou to byly léčivé tinktury na různé typy drobných poranění, a pak také prostředek proti kocovině, který Bruncvík poměrně často podával otci, když se ten vracel v časných ranních hodinách z oslavy některého ze svých častých vítězství v turnajích či lovech.

Jakmile se za oběma muži zavřely dveře, spadla Bruncvíkovi víčka, a když už byl napůl v říši snů, znovu vrzly. Otevřel oči a usmál se. Dovnitř vklouzl Spytihněv. Tedy vklouzl, tak jak si představoval on, že se má chovat, když má být nenápadný. Jeho hromotlucká postava a pomalejší myšlení mu v tomto byly ovšem na závadu.

„Posílá mě Václav,“ zašeptal tak, až se otřásly stěny.

Zřejmě si připadal jako spiklenec.

„Slyšel, co se ti stalo, a chce vědět, co s tebou je.“

„Potkal jsem se s pěticí ožralých rváčů. Ale vyhrál jsem,“ dovolil si zalhat Bruncvík. „Jenže přece jenom jsem něco schytal,“ pokrčil rameny a zaúpěl bolestí, jak ho zabolela zlomenina. „Dlouho na to nezapomenou!“

„Kolik mrtvých?“ zvědavost ze Spytihněva jen kapala.

„Nó,“ Bruncvík chvilku váhal nakolik má přikrášlit skutečnost, ale pak v něm převládla pomstychtivost, k níž bude rváče Spytihněva určitě potřebovat, „tři jsem zranil a ne právě lehce. Mohli na to i umřít, pokud by je nedostal do ruky zkušený medikus.“

Zlehka mávl rukou, jako kdyby zabíjení bylo jeho denním koníčkem. Spytihněv se na něj s úctou podíval.

„To ale nestačí,“ vydechl Bruncvík pomstychtivě. „Musíme je naučit, že přepadat počestné šlechtice se nesmí!“

Spytihněv prudce přikývl až se mu dlouhé hnědé vlasy rozlétly kolem hlavy.

„Jasně! Najdeme je a zabijeme!“

„To snad nebude nutné, ale za vyučenou jim dát musíme,“ mírně oponoval Bruncvík. „Škoda, že se s námi toho nebude moct zúčastnit Václav.“

„No jo,“ kývl Spytihněv, „ten je na tom ještě hůř než my. Přece jen je to následník trůnu, a tak ho hlídají jako oko v hlavě.“

Bruncvík vykulil oči, protože tak dlouhou a souvislou větu od Spytihněva nečekal. Pak si vzpomněl, že něco takového nedávno slyšel od Václava, když se jim povedlo nenápadně zmizet z dohledu pod záminkou lovu a skončili u korbelů laciného vína v hostinci v lesích nedaleko Prahy.

Bruncvíkovi se začala vyčerpáním točit hlava, a tak zavřel oči. Spytihněv po chvíli pochopil, že je nejvyšší čas odejít.

„Jó,“ pleskl se do čela, „Václav chce vědět, když se objevíš na Hradě?“

„Rolland říkal, že mám být v posteli po těch jeho lektvarech ještě asi tak týden. Pak už by to mohlo být dobré.“

„To je dobře,“ zahlaholil Spytihněv, „já už jsem si myslel, podle toho, jak vypadáš, že jsi na smrtelné posteli…,“ plácl se přes ústa. „Co to kecám…“

„No, já vím, že dneska nevypadám nejlíp, ale to bude dobré,“ uzavřel debatu Bruncvík a během pár okamžiků usnul.

Už neslyšel, jak Spytihněv za sebou zavřel dveře.

4.

„Poznám je,“ vrčel navztekaně Bruncvík a bouchl pěstí do stolu.

Knihy, na něm rozložené, nadskočily a Bruno se vylekaně podíval ke dveřím, za nimiž pracoval jejich učitel Rolland na jakémsi pokusu. Václav a Spytihněv se na něj tázavě dívali a čekali, co bude dál.

Králevic Václav byl oblečený v bílé, nabírané košili ozdobené francouzskými krajkami a v rudých, krátkých kalhotách opásaných koženým opaskem. Na nohách měl nízké kožené boty s tupou špičkou. Oba další studenti byli oblečeni podobně, jen ty krajky scházely, přece jen byly příliš drahé. Jejich meče stály opřené o zeď v koutě.

Seděli u stolu, každý před sebou otevřenou knihu, z níž měli studovat. Zvenčí sem otevřeným oknem sálalo slunce, na jehož sílu neměly vliv ani drobné bílé mraky.

Václav se zhluboka nadechl a potom se klidně zeptal:

„Dobře, a co s tím? Když je oznámíš soudci, tak nastane vyšetřování a oni budou mít deset svědků, že byli někde úplně jinde, a i když tvé šlechtické slovo váží víc, než jejich, tak to nebude nic platné. Jsou to zřejmě nějací tovaryši…“

„Najdeme je a zmlátíme!“ vyhrkl Spytihněv nadšeně. „Tak, jak to udělali oni Brunovi.“

„Hm, a budeme mít potíže my,“ opáčil klidně Václav. „To není souboj nebo turnaj. To by bylo přepadení. A i kdyby to šlo, tak já se toho nemůžu zúčastnit. Hlídají mě na každém kroku, jakmile opustím zdi královského hradu.“

„Výprask by dostat měli,“ kývl Bruncvík, „ale daleko spíš by měli dostat na pamětnou… Tedy nejen fyzicky, ale i jinak.“

„A jak?“ vykulil oči Spytihněv a zůstal na Bruncvíka zírat s otevřenou pusou.

„Rolland nás naučil dost věcí, které by se daly využít,“ zaculil se Bruno a poklepal rukou na knihu před sebou.

„Máš nějaký plán?“ zajímal se Václav a oči mu svítily jako diamanty na slunci.

„Noooo,“ protáhl Bruncvík, „což takhle kdyby je přepadla strašidla a namlátila jim. To by bylo, ne?“

„Ty nějaká znáš?“ vykulil Spytihněv oči ještě víc. „A seš schopnej se s nima domluvit? Vždyť některá jsou životu nebezpečná!“

„Tak vidíš,“ usmál se Bruno, „Když na to věří i tady Spytihněv, tak obyčejní křupani na ně věří stokrát víc.“

„To je zajímavý nápad,“ Václav si promnul přemýšlivě bradu, „ale chce to propracovat.“

„Jasně,“ souhlasil Bruncvík a podrbal se na hlavě, kde ho stále ještě svědily hojící se stehy, kterými mu Rolland zašil tržnou ránu, „ale času máme dost. Nejdřív je musíme najít.“

„Moje řeč,“ vzchopil se Spytihněv, který se celkem právem cítil odstrčený.

5.

„Boušku,“ pravil přísně Bruncvík svému sluhovi a soukojenci, „už lítáš po Praze tři dny a nic jsi nevypátral.“

„Pane,“ pokrčil rameny a podrbal se v krátce střižených vlasech štíhlý mladík, který stál u stolu v Bruncvíkově pokoji, „to je těžké. Jak mám najít pětici tovaryšů, když jsem je ani neviděl? A podle toho, jak jste mi je popsal, tak vám můžu ukázat stovku chlapů. Takhle se hledat nedá.“

„Nikdy jsem si nemyslel, že jsi tak hloupý,“ zavrčel nespokojeně Bruncvík. „Předpokládal jsem, že ti to nebudu muset vysvětlovat slovo od slova.“

Boušek se urazil. Za hlupáka se nepovažoval, naopak byl přesvědčený, že je jedním z nejchytřejších lidí v celé Praze. Sklopil oči a špičkou boty jezdil po prknech podlahy, které ještě nestačily uschnout, jak je před chvílí drhla jedna ze služek.

„Museli jít z nějaké hospody blízko v okolí místa, kde mě přepadli. Kdyby šli z větší dálky, tak už by aspoň trochu vystřízlivěli a k ničemu by nedošlo. Tři utrpěli zranění. Minimálně jeden z nich musel zajít k mastičkáři, protože předpokládám, že na felčara nebo doktora nemají. Musel mu sešít stehno. Možná na to mohl i umřít…,“ zamyslel se Bruno, „rána byla dost hluboká a jestli jsem zasáhl tepnu… Ten zrzek měl ránu na ruce, tu taky musel někdo sešít, a co se týče zranění toho třetího, tak nevím,“ pokrčil rameny. „To už jsem moc neviděl…“

Vzal si zamyšleně z mísy na stole jablko a zakousl se něj. Z ovoce vystříkla šťáva a potřísnila mu košili. Bruno se podíval na skvrnu a hluboce zarmoucený si povzdychl:

„To bude zase řečí.“

„Nechte to, pane,“ usmál se Boušek, „řeknu Rozálii a ona vám to nenápadně přemáchne, a pak si vaše paní matka ničeho nevšimne. Dejte mi ji, hned za ní s tím skočím.“

Bruncvík nad tím mávl rukou.

„To by se ti líbilo,“ vyhrkl, „místo důležité práce pro mě bys objímal Rozinu…“

„Ale to určitě ne, pane,“ rozhodil Boušek rozpačitě rukama, ale ruměnec rozlévající se mu po celé tváři ho usvědčil ze lži.

Bruncvík se rozesmál.

„Tak toho nech. Musíme ty chlapy najít za každou cenu. Přece jim něco takového nesmí projít.“

„To máte pravdu, pane,“ kývl Boušek.

Bruncvík vzal z mísy další šťavnaté jablko a hodil ho svému sluhovi. Boušek ho zručně chytil a podíval se z okna, za nímž už začínala vítězit tma.

„Třeba budu mít dneska víc štěstí.“

„To bych byl rád,“ usmál se Bruncvík a sklonil se nad výpisky, které mu Rolland přikázal prostudovat.

6.

„Tak se neflákej,“ zařval Stillfred a znovu se rozehnal bojovou sekyrou.

Bruncvík zase uskočil stranou a Stillfredova zbraň jen prosvištěla vzduchem.

„Máš dneska trénovat obranu a ne tanečky na královský ples,“ prskal Stillfred, který málem ztratil rovnováhu, což ho rozzuřilo.

„Ještě mě bolí žebra a tady,“ ukázal Bruno rukou v silné kožené rukavici na klíční kost, „když zachytím ránu, kterou dokážete dát jenom vy, otče. Kdyby to byl třeba Václav, nebo někdo jiný, tak by to šlo,“ vysvětloval udýchaně.

Stillfredovi se zablesklo v očích, které se upíraly na zpoceného Bruncvíka v lehké tréninkové přilbě. Tomu bylo jasné, že si zase jednou naběhl. Otec mu nikdy neodpustil jediné cvičení.

„Mnó, dobře,“ kývl hromotlucký rytíř a opřel se o sekyru. „Tak dostaneš lehčího soupeře, i když,“ ušklíbl se, „v bitvě si nebudeš moct vybírat. Spytihněve, pojď sem!“

Bruncvíka jako kdyby polilo vědro studené vody.

„To je z deště pod okap,“ pomyslel si, když se ohlédl po svém příteli, který už s nadšením přibíhal a cvičně okolo sebe máchal sekyrou na dlouhém toporu.

„Nácvik útoku a obrany,“ zavelel Stillfred a poodstoupil o kus dál.

Potřeboval si také chvilku odpočinout, přece jen už nebyl nejmladší. Chvíli se zájmem sledoval, jak se Bruncvík brání útokům silnějšího soupeře, a pak spokojeně odkráčel do stínu.

„Jestli do mě budeš takhle bušit,“ šeptl Bruno, když zahákl sekyru o soupeřovu a chvíli se o ně přetlačovali, „tak odpoledne nepřijdu k Rollandovi a nebude nikdo, kdo by ti napovídal.“

„To ne!“ vyhrkl najednou vyděšený Spytihněv. „To mi přece nemůžeš udělat! Dneska jsou na pořadu léčivé masti a ty já…“

„…ovládám právě tak dobře jako řeč starších národů,“ doplnil jeho větu Bruncvík s úsměvem. „tedy mizerně.“

„Já na to neměl čas,“ vymlouval se svalnatý panoš, „musel jsem…“

„…jet na lov, pak za pannou…“

„Nech toho,“ uskočil Spytihněv před zlehka vedenou ranou Bruncvíka. „Dobře, budu tě šetřit, ale jestli to tvůj otec pozná, tak máme večer další cvičení.“

„V tomhle jsi šikovný, tak se snaž. Já ti odpoledne odvedu,“ sliboval už uklidněný Bruno.

Chvíli si vyměňovali rány do kulatých štítů.

Když Bruncvík zahlédl, jak se Stillfred pomalu zvedl z lavice, z níž sledoval cvičný souboj a míří do domu vedle cvičiště, řekl:

„Za chvíli budeme moct taky skončit. Už bude poledne.“

Vraty sem vběhl Boušek a zuřivě mával rukama. Oba mladíci sklonili zbraně a počkali, až k nim udýchaný sluha doběhne.

„Co se děje?“ zeptal se Spytihněv. „Hoří snad královský hrad, nebo došlo pivo U Zelené žáby?“

„Našel jsem je!“ Vykřikl Boušek. „Našel jsem je!“

7.

„Tak povídej,“ sedl si Bruncvík na kraj koryta, v němž byla voda na opláchnutí zpocených obličejů. „Byl jsi pryč celou noc.“

Bruno na sobě měl jen propocenou košili a krátké kalhoty pod kolena, na nohou střevíce. Košile byla nejen propocená, ale i mokrá, jak na sebe se Spytihněvem před chvílí cákali vodu. Bylo to v dnešním horkém dopoledni více než příjemné.

„Obcházel jsem hostince a poslouchal jsem. Vyptávat jsem se moc nemohl, protože mě znají a vědí, že patřím k vám. Až nad ránem se v Modrém kaprovi rozpovídal jeden opilý mládenec. Byl to takový nahrblý zrzek a zpod košile mu na ruce vyčuhoval obvaz. Vykládal, že byl navštívit kamaráda, kterého zranil nějaký šlechtický hejsek,“ Boušek se tázavě podíval na Bruncvíka, ale ten zachoval klid.

Zato Spytihněv nadskočil, celý zrudlý v obličeji. Začal se rozmachovat rukama a otevřel ústa, aby začal nadávat. Bruno ho pleskl přes koleno, mladík se rozhlédl a po chvíli se zklidnil.

„Povídal, že to bylo celé nějaké divné,“ pokračoval Boušek, „zřejmě prý to byl nějaký čaroděj, protože jich bylo pět a stejně je všechny zranil…“

„To není pravda,“ zavrtěl hlavou Bruncvík. „Podařilo se mi zasáhnout jen tři a jenom jednoho opravdu vážně.“

„A nebyli to žádní obyčejní tovaryši,“ pokračoval Boušek, „dělal jsem, že spím, tak si mě nevšímali. Patří k bandě Ušatého Daniela…“

„Cože?“ vyhrkli oba mladíci bedlivě naslouchající Bouškovu vyprávění.

„Ano,“ kývl Boušek, „je to ta banda, co řádí v okolí Prahy a královští na ni mají spadeno. A nemohou je najít, protože, jak to tak vypadá, žijí v Praze jako spořádaní měšťané a tovaryši.“

„To neznamená, že bychom s nimi neměli něco udělat,“ přerušil ho Bruncvík.

„Ohlásíme to panu Libeckému a budeme slavní,“ vydechl Spytihněv a rozzářil se při představě, že ho pochválí samotný král.

„To by byla pěkná pitomost,“ srazil ho z výšin blažených očekávání Bruncvík. „Královský ceremoniář, jak ho znám, by si určitě přisvojil všechny zásluhy a na nás by nezbylo nic. Kromě toho,“ pokračoval, když viděl protažený Spytihněvův obličej, „bychom se ničeho nesměli účastnit, a tak bychom přišli o veškerou srandu.“

Na tohle rozložitý pořízek slyšel. Znovu se začal usmívat a horlivě přikyvoval dalším Bruncvíkovým vývodům.

„Nejdřív musíme zjistit víc. Pak, možná, kdybychom na to nestačili, o čemž však pochybuji,“ narovnal se hrdě Bruncvík v póze „my přece zvládneme cokoli“, „se poradíme s Rollandem.“

„Ale to není všechno,“ pokračoval Boušek, když se na chvíli rozhostilo ticho, „jeden z nich umřel a mají na vás děsnou pifku. A to jsem se dozvěděl, když se k té společnosti přidal ještě jeden mladík, který měl jizvu na pravé tváři.“

Bruncvík pokrčil rameny.

„V té motanici jsem si ničeho takového nevšiml.“

„Vytáhl toho zrzka od stolu, dal mu pár ran pěstí, a hulákal na něj, že má držet hubu. A když ho potom strkal před sebou ven, mluvil něco o tom, že Petr zemřel. Ten zrzek po tomhle strašně schlípl.

Jakmile zmizeli venku, vyšel jsem za nimi a sledoval je. Ztratili se mi až někde u Vltavy a mířili někam na druhou stranu. No, a právě cestou mu ten zjizvenec povídal, že zjistili, kdo jste a taky to, že jste jejich útok přežil. Chtějí se vám pomstít, ale Daniel to nechce povolit, protože chystá něco velkého. Výslovně jim to zakázal, což zrzka notně rozhořčilo. Pak se mladík s jizvou zmínil o Modrém kaprovi… To je všechno,“ pokrčil Boušek rameny.

„Škoda, že jsi je ztratil. V pátrání se bude pokračovat,“ rozhodl Bruncvík. „Zasvětíme do toho tvého Jana, Boušek to sám nezvládne,“ obrátil se Bruno na Spytihněva, který rozvážně přikývl.

8.

Boušek se podíval na svého společníka Jana a mírně se ušklíbl. Jan byl drobný, rtuťovitý mladík s tváří andílka a rukama chmatáka. Dlouhé, světlé vlasy měl zapletené do krátkého copu. Na sobě měl šedivou kytlici a soukenné kalhoty neurčitě hnědé barvy. Velmi podobné oblečení měl na sobě i Boušek. Ufudlanou košili měl staženou u krku provázkem a rukávy mu končily někde u loktů. Hnědé vlasy, které obvykle nosil pečlivě rozčesané, si dnes také spletl do copu a na tváři měl výraznou jizvu.

„Takhle by tě ani tvůj pán nepoznal,“ poznamenal tiše Boušek, když přejel očima Janovo oblečení.

„A to je snad dobře, ne?“ usmál se Jan. „Ostatně ty jsi na tom úplně stejně.“

Přešli ulici a zahnuli za roh. Měsíc svítil jako o život, bylo kolem desáté večer. Hostinec Modrý kapr byl vyhlášenou knajpou Staršího Města pražského. Scházela se tu „vybraná“ společnost zlodějů, mordýřů, podvodníků, věštců, nájemných fechtýřů, ale i lidí z vyšších kruhů, kteří měli zájem o hernu v zadní místnosti, nebo o pokojíky v horním patře.

Oba mladíci sem zapadli s drzostí vlastní mládí. Usedli do kouta a poručili si pivo. Fešná šenkýřka jim ho obratem přinesla a nechala si ho ihned zaplatit, jak tady bylo zvykem. Jan nenápadně jezdil bystrýma očima po dnešním osazenstvu a ukládal si jejich tváře do paměti.

Asi za půl hodiny vešel dovnitř drobný zrzek, rozhlédl se kolem sebe a zamířil ke schodům vedoucím do patra na balkon, z něhož se vcházelo do několika pokojů, a také do chodby, kde byly další místnosti.

„To je on,“ sykl Boušek.

„Půjdu za ním,“ pošeptal mu Jan do ucha. „Kdyby něco, tak ho sleduj!“

Zvedl se a klátivým krokem zamířil ke schodům nahoru. Na nejvyšším schodu seděl svalnatý chlapík a upíjel ze džbánku pivo. Hlídače však v tomto okamžiku víc zajímala dívka, která sestupovala po schodech. Vyzývavě se vlnila v bocích a ukazovala nohy skoro až k rozkroku v rozstřižené suknici.

Jan vyšel do patra právě včas, aby zahlédl, ve kterých dveřích zrzek zmizel. Na okamžik se zastavil. Než vymyslel kam se schovat, aby mohl vyslechnout, co se v pokoji povídá, dveře se opět otevřely a zrzek z nich vyšel. Jan, nahrbený a šouravým krokem, který z něj udělal starce, prošel kolem spěchajícího zrzka, ten si ho ani nevšiml.

Jan tichounce otevřel dveře do pokoje vedle toho, z něhož se zrzek vynořil. Zahlédl bílá, rytmicky se pohybující mužská záda a vysoko zdvižené ženské nohy. Zašklebil se a vycouval. S povzdychem zamířil ke druhým dveřím, které mu mohly poskytnout útočiště. Bylo mu jasné, že jeho šance na úspěch jsou mizivé, ale nechtěl se vzdát.

Pootevřel dveře, škvírkou nahlédl dovnitř a málem zařval radostí. Na posteli chrápal nahý tlustý chlap. Ležel na zádech s otevřenými ústy a rozhozenýma rukama a nohama. Jan ho viděl, jak šel nahoru se Stázkou, jednou z místních harapanen. Už v té chvíli byl opilý, jak zákon káže, a Janovi bylo jasné, že Stázinka toho využila, aby si svůj výdělek nemusela odpracovat.

Vklouzl dovnitř, zavřel za sebou a jen doufal, že sem Stázka nějakou dobu nepřijde.

Přitiskl ucho na zeď a zaposlouchal se. Kvůli chrápání však neslyšel nic víc než bručení hlubokého hlasu. Slovům nerozuměl.

Obrátil se k chrápajícímu muži. Poznal v něm místního konšela Petra z Libice, známého kurevníka a opilce. Došel k němu a opatrně ho převrátil na bok. Konšel zamlaskal a přestal chrápat. Založil si ruku pod hlavu a druhou se podrbal na břiše. Opět zamlaskal a utichl.

Jan přeběhl ke zdi a znovu na ni přitiskl ucho. Dobrých deset minut slyšel jenom hlášky a chrastění kostek, jež muži vedle hráli. Pak konečně zaslechl něco, co ho zaujalo:

„Ty máš ale dneska štěstí,“ zaburácel basový hlas. „Tak za odměnu, Zbyšku, půjdeš zítra a pozítří dohlídnout na ty kluky. Moc se jim do toho nechce, mají strach ze hřbitovů,“ uslyšel v basovém hlase výsměch. „Mrtvolu potřebujeme pozítří. Tak ať si hřbitov pohlídají a vyberou nějakou čerstvou. S magistrem Pauknerem není radno žertovat. I když dobře mířená rána mečem nebo dýkou je lepší, než jakákoli magie, přesto mám raději dobře udělanou práci. A tady peníze prakticky leží na ulici… Tedy na hřbitově,“ rozchechtal se hluboký hlas odvedle.

Jan zaslechl další dva hlasy, které se k basu přidaly. Naslouchal ještě další čtvrt hodinu, ale už nic zajímavého neslyšel. Začalo ho svědit na krku a to bylo znamení, že už je tady příliš dlouho. Prohlédl ještě konšelův měšec a vzal z něj nějaký ten zlaťák, ale víc jich tam nechal. Pak se protáhl ven a šoural se ke dveřím na balkon. Když byl od nich tak tři kroky, otevřely se a objevila se v nich Stázka. Jan se na ni žádostivě podíval, byla to malá drobná tmavovláska, s vyzývavým výstřihem, který ukazoval skoro celá kulatá ňadra, a sukně, na několika místech vysoko prostřižená, příliš nehalila její štíhlé nohy. Jan jen polkl a zhluboka se nadechl. Stázka se mu moc líbila, jenže nevěděl, jak se k ní přiblížit. Nikdy neměl dost peněz a ani jiný způsob, jak se jí zavděčit. Prošel kolem ní a dívka si ho nevšimla. Až teprve dlouho potom ho napadlo, že mohl využít zlaťáky z konšelova měšce. Otázkou však bylo, jestli by to stačilo. Harapanny z Modrého kapra byly vyhlášené nejen svojí krásou, ale i vysokými cenami za své služby.

Sešel dolů po schodech a zjistil, že Boušek zmizel.

9.

„Já jsem ho sledoval až dolů k řece, tam nasedl do loďky a přejel sem do Staršího Města,“ pokrčil rameny Boušek.

„Dobře,“ zamyslel se Bruncvík. „Teď jde o to, na kterém hřbitově mají mrtvolu vykopat. To se mi moc hodí do plánu, který mám vymyšlený. Předpokládejme, že nepůjdou na žádný venkovský hřbitov, protože tam by si nemohli vybrat čerstvého nebožtíka. A taky by mohli mít potíže s dopravou. Takže nám zbývají hřbitovy dva…“

„Na obou Městech pražských. No jo,“ promnul si Boušek bradu, „a taky židovský. Na ten bych málem zapomněl.“

Bruncvík se natáhl, z mísy na stole si vzal hrušku a zakousl se do ní. Pomáhalo mu to v přemýšlení. Když uviděl žádostivý Bouškův pohled, mávl směrem k míse. Sluha si vybral velkou, krásně žlutou hrušku a s obrovskou chutí se do ní zahryzl. Pak se na ni zkoumavě podíval:

„Výborná, ale kradené jsou lepší,“ poznamenal se šibalským úsměvem.

„Ale na židovský nepůjdou. Nejspíš by to mohl být hřbitov na Malém… Počkej,“ polkl kus hrušky, „víš něco o tom magistru Pauknerovi?“

„Nevím, pane,“ zavrtěl energicky Boušek hlavou. „Snad o něm něco bude vědět Jan.“

„Už tady měl být,“ podíval se Bruno ven z okna, aby podle slunce zjistil, kolik je hodin.

„Spytihněv měl dnes být na hradě, aby uklidil následky toho včerejšího…“

„…výbuchu,“ rozesmál se Bruncvík, když si vzpomněl, jak zděšeně se jeho svalnatý přítel tvářil, když obrovská rána rozmetala tavené ingredience z železné misky po celé laboratoři.

„Předpokládám, že si Jana vzal s sebou jako výpomoc,“ Boušek vyhodil stopku hrušky z okna, které vedlo do zahrady.

„Jinak by tam byl až do noci při své šikovnosti. Po obědě zajdu za Rollandem, zjistím nějaké věci potřebné k provedení mého plánu a taky tam vyslechnu, co Jan bude vědět.“

10.

„Mistře,“ Bruncvík naklonil trochu hlavu na stranu a nasadil přemýšlivý výraz, „chtěl jsem se vás zeptat, jestli náhodou neznáte magistra Pauknera?“

Rolland se ostře podíval na mladého žáka, který s ním zůstal v pracovně sám, protože dva další učedníci, Spytihněv a králevic Václav, už odešli za svými povinnostmi.

„Jak ses dostal k tomu jménu?“ řekl tiše, ale Bruncvík uslyšel v jeho hlasu kovové tóny.

Rolland seděl za stolem, před sebou pohár s rudým vínem, které měl tak rád. Obě ruce opřené o stůl byly zaťaté v pěsti a v tváři byl najednou celý zarudlý. Trvalo hodně dlouhou chvíli, než dokázal zhluboka vydechnout a povolit pěsti. Pak si prohrábl dlouhý bílý vous, znova si zhluboka povzdychl, a teprve poté se znovu zeptal:

„Jak ses dostal k tomu jménu?“

Bruncvík zíral s pootevřenými ústy na svého mistra, protože takovou odezvu na otázku určitě nečekal.

„No tak!“ štěkl Rolland a pleskl rukou o stůl.

Ten zvuk konečně Bruna probral z omámení.

„To je delší historie,“ řekl mladík pomalu a horečně přemýšlel, co může Rollandovi říct o chystané pomstě na bandě, která ho málem zabila.

Podíval se do alchymistových modrých očí, které nyní vypadaly jako Vltava před bouří. Otřásl se, a pak se rozhodl vyklopit všechno.

„…no a teď Boušek s Jenem hlídají oba hřbitovy. Zítra by mělo dojít ke krádeži mrtvoly, tak se snaží zjistit, z kterého hřbitova to bude. Chtěli jsme se převléct za duchy, vyděsit je k smrti a ještě jim napráskat.“

„To všechno můžete udělat,“ přikývl Rolland, „dokonce vám namíchám barvu na šaty a obličeje, díky nimž budete vypadat tak, že s jekotem utečou.“

„Děkuji, mistře,“ Bruncvík si v duchu zhluboka oddychl.

Nebyl si jistý, jak Rolland přijme jeho nápad s pomstou.

„Dokonce je to velmi dobře, protože jsi říkal, že se ti chtěli pomstít za smrt jednoho z nich. Ale s magistrem Pauknerem je to něco jiného. Je to člověk velmi nebezpečný. Černá magie využívá mrtvých mnoha způsoby…“

„Vy ho znáte?“ skočil mu do řeči Bruncvík.

„Znám,“ kývl Rolland, vzal ze stolu pohár a zamyšleně se napil. „Studovali jsme spolu ve Francku, jenže Pauknera vždycky poháněla žádostivost po moci, kvůli které byl ochotný k čemukoli. Proto ho také s hanbou vyhnali. Pak jsem se s ním setkal na Kyjuvském dvoře, když jsem tudy projížděl cestou k císaři říše Byzantské, kde byl osobním lékařem matky knížete Alexandra. Jenže „léčil“ svým obvyklým způsobem, a když se jeho travičství provalilo, musel uprchnout. Zmizel kdesi v širých ruských stepích. Mluvilo se také, že měl nemrtvého sluhu, snad ghúla a ten měl zabít jednoho významného bojara, který vyzval Pauknera na souboj.

Jestli se teď objevil v Praze, musíme zjistit, co tu chce. Je velmi nebezpečný a jeho přítomnost tady se mi vůbec nepozdává. Musíš zjistit, kde se usídlil a co má za lubem. Já se o to pokusím také, jinou cestou. Pak uvidíme.“

11.

Bylo k půlnoci a Bruncvík doufal, že otec nepřijde na jeho tajný výlet z domu. To Spytihněv, který se krčil za dalším náhrobkem takové starosti neměl. Jeho šťastná povaha tak daleko nemyslela. Těšil se na rvačku a to bylo to hlavní. O něco dál se skrývali Boušek a Jan. Všichni čtyři byli pomalovaní Rollandovou barvou a teď jejich válečné vybarvení kryly pláště a kapuce přetažené přes hlavu.

V tichu najednou zaskřípěly uvolněné kameny. Přes poměrně vysokou kamennou zeď se přehoupla postava. Sklouzla na hřbitov, přikrčila se a pečlivě se rozhlédla. V měsíčním světle byl mladík dobře viditelný, i když měl na sobě černý plášť, kalhoty a košili téže barvy. Na hřbitovní stěnu se vyškrábala druhá postava a zůstala na ní sedět.

Spytihněv se napnul a byl ochotný okamžitě vyběhnout proti nepříteli. Bruno se natáhl a šeptl:

„Ještě ne. Až tu budou všichni a začnou kopat. Vydrž to!“

Mohutný mladík si povzdychl tak zhluboka, že to znělo jako závan podzimního větru.

Mezitím muž na zdi předával potřebné nářadí tomu, co už stál na hřbitově. Bruncvík poznal toho, co byl nahoře, byl to zrzek Ctirad. Mladík sklouzl ze zdi na hřbitov a zasmál se nahlas nějakému vtipu svého společníka. Na hřeben zdi se vysoukala mohutná postava. Seskočila dolů a Ctirad na ni potichu křikl:

„Vincku, tak už se neboj! Jsme tady a nic se neděje!“

Vincent cosi potichu odpověděl a z tónu hlasu bylo možné vycítit, že ho kamarádovo vtipkování nijak moc neuklidnilo. Ploužil se za oběma mladíky, kteří nesli lopatu a motyku. Zastavili se u čerstvého hrobu a Ctirad poprvé kopl do kypré hlíny.

„Je zbytečné kopat,“ prohodil po několika ranách, „na to musí stačit lopata.“

Když Vincent prošel kolem Bouška, mávl Bruncvík rukou. Na ten pokyn sluha ze sebe shodil plášť, narovnal se a vydal ze sebe zaskučení, které by mu mohl závidět kterýkoli vyhladovělý vlk. Vincent se bleskově otočil a jakmile uviděl zářící kostru, poskakující po kamenném hrobě, zavyl stejně jako před chvílí Boušek, a vrhl se ke spásné zdi.

V té chvíli vyběhli ze svých úkrytů i ostatní mladíci. Čáry, namalované na černých oblecích a obličejích Rollandovou barvou, zářily v měsíčním světle a vytvářely dojem oživlých kostlivců. Ctirad stál s lopatou v rukách, s otevřenými ústy, a nebyl schopen jakéhokoli pohybu. Totéž se stalo i třetímu z party, Radoslavovi.

Bruno se k nim rozběhl se Spytihněvem v patách. Oba mávali meči, které měli také natřené, takže zbraně v jejich rukách zářily nocí jako živé plameny. To už nevydrželi ani Ctirad s Radoslavem, lopata odlétla stranou, a oba mladíci letěli ke zdi, na niž se právě snažil vylézt mohutný Vincent. Ten byl tak vyděšený, že z ní spadl a hlasité prasknutí, které bylo slyšet i přes jekot čtveřice koster, signalizovalo, že si zlomil kotník. Ovšem měl tak velký strach, že ho bolest neochromila a znovu se vrhl ke zdi. Tentokrát se na ni vydrápal a překulil se na druhou stranu. Rána dosvědčila, že i tentokrát dopad nebyl z nejměkčích.

Ctirad přelétl zeď jako orlem vyplašený zajíc a snad se ani kamenů, které ji tvořily, nedotkl. Radoslavovi se tak nedařilo a vylézt na zeď mu trvalo o chloupek déle než Ctiradovi, a tak ho Spytihněv dostihl. Byl naštvaný, že se zloději projevili jako zbabělci. Těšil se na boj a teď to vypadalo, že z toho nic nebude. Proto strašlivě zařval a bodl Radoslava mečem do zadnice. Hrot mu tam zajel na palec hluboko, než se zarazil o kost. Radoslav zavyl, bleskově překonal zbytek zdi a zmizel za ní. Jenom dupot bot dosvědčoval, že zloději se hned tak nezastaví. Bruno se opřel o náhrobní kámen a nahlas se rozesmál.

„To je paráda,“ zalykal se, „takhle nějak jsem si to představoval!“

Přitočil se k němu Boušek a šeptl mu do ucha:

„Kde je ten čtvrtý? Ten, co je měl hlídat?“

Bruncvíkovi ztuhl úsměv na rtech. Mávl na Jana, který už seděl na hřebenu zdi:

„Podívej se, jestli tam není ještě někdo…“

„To je hloupost,“ sykl Boušek, ale zaslechl to jenom Bruncvík a vztekle po něm loupl očima.

Bylo mu jasné, že se dopustili chyby. Jeden z nich měl hlídat venku.

Jan sklouzl ze stěny a došel k Bruncvíkovi.

„Pane, tohleto není konec. Musejí získat tu mrtvolu za každou cenu. Teď sem nepošlou vyjukané kluky, ale někoho staršího. A toho bychom už vyplašit nemuseli.“

„To je pravda,“ zamyslel se na okamžik Bruncvík. „Abychom ohlídali oba hřbitovy, musíme se rozdělit. Vy dva,“ ukázal na Jana a Bouška, „půjdete k malostranskému a my se Spytihněvem zůstaneme tady. Kdyby se někdo objevil pro mrtvolu, tak ho budeme jenom sledovat. Chceme přece vědět, kam ji ponesou. Ty darebáky už jsme postrašili dost, tys i meč omočil v krvi jednoho z nich. Teď jde o to, zjistit, kde se skrývá magistr Paukner. Je to úkol, který nám zadal Rolland,“ podíval se pevně na Spytihněva.

Ten mírně schlípl, královský alchymista a čaroděj byl pro něj dostatečným strašákem.

„Ano, pane,“ kývl Boušek a potutelně se usmál.

Bruncvíkovi bylo jasné, že ho prokoukl. Nikdo jiný a zvláště ne žádný sluha by nezvládl bojovného Spytihněva, nepřiměl ho jen sledovat nějaké zloděje a nevrhnout se na ně jako velká voda.

12.

„Pročekali jsme na hřbitově celou noc a nikdo nepřišel,“ řekl Bruncvík a Rolland sedící za stolem, na němž se povalovalo množství papyrů, si prohrábl dlouhé bílé vousy, jak bylo jeho zvykem, a zamyšleně se podíval z okna, kde ranní slunce vysušovalo poslední zbytky rosy. „Boušek s Janem se ještě nevrátili. Možná měli víc štěstí.“

„Štěstí by bylo, kdyby se tu Paukner neobjevil,“ zabručel Rolland. „Nemám nejmenší radost z toho, že se po Praze poflakuje tak nebezpečný člověk.“

„Opravdu umí oživit mrtvolu?“ zeptal se Bruncvík a viděl na tvářích Václava i Spytihněva, že netrpělivě čekají na odpověď stejně jako on, jen se neodvážili otázku položit.

„Ne, to neumí,“ zavrtěl Rolland hlavou. „Ale je to vynikající alchymista a umí z mrtvol lidí za určitých okolností vyextrahovat zvláštní jedy, kterými když otráví lesovika, hejkala, hryzovce nebo můru, stanou se z nich ovladatelné bytosti, které musí poslouchat svého pána na slovo. A Paukner není člověk, který by je využíval k věcem dobrým. A to, že se objevil v Praze, kde ho znají a hrozí mu šibenice nebo upálení, znamená, že ho sem přivolal někdo mocný nebo ještě lépe, hodně bohatý. Jak jsem zjistil, v poslední době se mu zase až tak dobře nedařilo…“

Ozvalo se tiché zaklepání na vysoké dveře z tmavého dubového dřeva vedoucí do pracovny.

Otevřely se a dovnitř vklouzl Boušek. Uklonil se Rollandovi, kterého se přece jenom trochu obával, protože v celé Praze byl proslulý ani ne tak jako alchymista, ale spíš čaroděj. Úklonu také naznačil k Václavovi a pak i ostatním. Vypadal unaveně, ale na tváři mu pohrával úsměv.

„Zjistili jste něco?“ zeptal se Bruncvík.

„Ano, pane,“ kývl Boušek a přejel si rukou po zpocené a umouněné tváři.

Bruncvík si pomyslel, že jen to, že jde za Rollandem, mu asi umožnilo projít hradem. Jinak by ho sem v takovém stavu nepustili.

„Asi o čtvrté hodině ranní přišli na hřbitov dva muži. Jan v jednom z nich poznal Johana Dlouhoprsťáka. Vykopali jeden z nových hrobů a vytáhli z něj mrtvolu. Pak ji strčili do pytle a odnesli. Bylo docela divné, že hrob zase upravili, aby nebylo poznat, že se v něm někdo ryl. Podle pánova rozkazu jsme je jenom sledovali.“

„Kam šli?“ vmísil se do hovoru Rolland a levou rukou nervózně bubnoval prsty do stolu.

„Mrtvolu odnesli do domu U Osmilisté růže.“

„To je na Starším Městě, že ano?“ řekl Václav.

„Hned vedle hospody Železná panna,“ vítězoslavně vyjekl Spytihněv, který se nadšeně zaculil, že také může něco říct.

Stihl ho však studený pohled Rollanda, takže mladíkovi zmizel úsměv z tváře, jako kdyby ho odvála zimní vánice.

„Komu patří ten dům?“ obrátil se Bruncvík na Rollanda.

„To se velmi rychle zjistí.“

„Pánovi z Mohelnova,“ řekl Boušek, „zeptal jsem se právě v té hospodě.“

„Doufám, že nenápadně,“ podíval se na sluhu přísně Bruncvík.

„Jasně, pane,“ ušklíbl se mladík. „Ptal jsem se na místo podkoního a taky jestli ten pán není ras.“

„A co ti řekli?“ zajímal se Rolland a měl při tom kamennou tvář.

„Nó,“ zamyslel se Boušek jak nejlépe odpovědět, „bylo to takové trochu podivné. Říkali, že ho vlastně ani ještě neviděli. Ven chodí jen služebné a sloužící. Všechny si ten pán přivezl s sebou a nikdo z nich nechodí do hospody. A všichni mluví trochu jinak než Pražáci.“

„Čechy mají hodně nářečí,“ poznamenal Václav, který do této chvíle jen tiše naslouchal.

„Nicméně hostinský mi po straně řekl, že z toho domu má podivný pocit. Že občas od něj smrdí, jako kdyby to nebyl dům, ale žumpa. Byl naštvaný, že mu to odhání návštěvníky. Ale na šlechtice si stěžovat neodvážil ani u konšelů.“

„To by mohl být náš muž,“ kývl na to Rolland. „Dobře jste to udělali. Ale od této chvíle se k tomu domu nepřiblížíte ani na krok!“

Přejel přísným pohledem mladíky shromážděné v pracovně a nevynechal ani Bouška. Všichni kývli. Jen Spytihněv smutně šeptl:

„Já myslel, že bude nějaký boj…“

„Spytihněve, Spytihněve,“ řekl káravě Rolland, „obyčejně tě nabádám, abys myslel. Ale tentokrát tě snažně žádám, abys tak nečinil. Ten muž je natolik nebezpečný, že s ním budeme muset zacházet nanejvýš opatrně. Takže, jak jsem řekl: K tomu domu se vůbec nepřibližujte a pokud možno vyhýbejte se i jeho okolí.“

„Ano, pane,“ ozvalo se ze všech koutů pracovny.

13.

„Bruno,“ řekl laskavě Rolland nazítří ráno v laboratoři, „budu potřebovat nejen tebe, ale později i tvého otce. To však zařídím sám, tedy společně s králem.

Jsi z mých fámulů nejšikovnější, občas se ti vyrovná Václav, ale jako králevic je pro tuto práci nevhodný. Doprovodíš jednoho z mých lidí do onoho domu. Je to nejšikovnější zloděj, kterého mám ve svých službách. Určitě se od něj leccos naučíš. Ale budeš hledat něco jiného než on.“

„Vždyť ten dům je plný lidí,“ vyjekl Bruncvík a vykulil oči.

„Nebude,“ zavrtěl hlavou Rolland. „Pána z Mohelnova pozval pan Soběslav Libecký na jednání k sobě na hrádek mimo Prahu. A protože pan Oldřich ví, že pozvání určitě není z hlavy královského ceremoniáře, tak si nedovolil odmítnout. Takže v domě bude zřejmě jen pár služek a asi magistr Paukner, ale ani to není jisté.“

„Proč?“

„O panu Oldřichovi se ví,“ Rolland se ušklíbl, až se mu dlouhý bílý vous zavlnil, „že není ani z nejstatečnějších a ani z nejchytřejších. V poslední době se musel vyplatit z nějakého souboje…“

„Cože?“ vykulil oči Bruncvík. „On nebojoval?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou Rolland a lišácky se usmál, „a stálo ho to několik polností. Jenže je to velmi bohatý pán, jeho předci byli nejen bojovní, ale i šikovní.“

„Vyplatit se ze souboje… No, fuj!“ řekl od plic Bruncvík.

„Vraťme se k našemu problému. Na tak důležité jednání bude s sebou pán z Mohelnova potřebovat rádce. Takže předpokládám, že se s ním Paukner vypraví, aby zjistil, co po jeho pánovi král chce.“

„A nebylo by nejvhodnější Pauknera tam…,“ řekl zamyšleně Bruncvík.

Rolland si prohrábl vousy, jak bylo jeho zvykem, a usmál se, až se mu kolem očí udělaly vrásky.

„Na to, že je ti šestnáct, myslíš jako zkušený politik. Jenže zatím proti panu Oldřichovi ani Pauknerovi, který samozřejmě bude vystupovat pod jiným jménem, nemáme žádné důkazy. Ledaže bychom přizvali otce Vilína a naznačili mu…,“ Rolland se hluboce zamyslel.

Sklonil hlavu na stranu a prsty levé ruky tichounce bubnoval do stolu.

„Ne, zatím to nejde. Musíme nejdřív zjistit, o co vlastně pánovi z Mohelnova a magistru Pauknerovi jde. A to bude věc tvoje a Adamova. Otec Vilín a jeho útrpné právo může přijít později.“

„Na co budete potřebovat otce?“

„Jeho přítomnost na jednání u pana Soběslava mu dodá vážnosti. Je to přece jen příbuzný krále a první rytíř království. To donutí oba návštěvníky k hlubokému zamyšlení. Bohužel se té noční akce nemohu zúčastnit osobně, protože budu muset být u onoho jednání.“

14.

Bruncvík sledoval hbité Adamovy prsty, jak jemně manipulují se silným kusem drátu v zámku. Měsíční svit jim sice dával hodně světla, ale také hrozil prozrazením, kdyby je uviděl náhodný chodec. Brunovi naskočila husí kůže, když si uvědomil, jak obtížně by vysvětloval svoji přítomnost na takovém místě. Sáhl si k pasu, kde se mu pohupovala pochva s dýkou, aby se ubezpečil, že ji stále ještě má. Nepředpokládal, že by ji použil, před tím ho Rolland důrazně varoval, ale jen tak pro jistotu.

Hospoda už byla zavřená, takže odtud nebezpečí nehrozilo. Poslední nachmelení hosté se odpotáceli před dobrou hodinou ke svým domovům.

Po chvilce klaply západky v zámku a Adam s úsměvem vytáhl drát z klíčové dírky. Drobný světlovlasý mladík se podrbal na levé, stále ještě bezvousé tváři a otočil se k Brunovi.

„A jsme z nejhoršího vevnitř,“ řekl s vítězoslavným úsměvem.

Otevřel vrata domu a oba do něj vklouzli. Adam se sklonil k zámku a nyní už daleko rychleji ho opět zamkl. Bruncvíkovi se to moc nelíbilo, ale uvědomoval si, že je to tak lepší. Co kdyby někdo zjistil, že je odemčeno, a vyvolal poplach.

V malé komůrce na levé straně podjezdu pochrupoval strážný natažený na dřevěné posteli, která tady byla jediným kusem nábytku. Bruno se k němu připlížil a pod nos mu ukápl několik kapek z lahvičky, kterou vytáhl z kapsy. Bylo v ní silné uspávadlo, které jim zajistilo, že se mohutný Moravan, oblečený v ošumělé kytlici, soukenných kalhotách a kožených botách, neprobudí nevhod.

Proklouzli do domu a rozdělili se. Adam zamířil ke kuchyni, kde měl být vstup do sklepa. Bruno naopak ke schodům do patra. Předpokládal, že tam by mohl najít Pauknerovu pracovnu. V domě bylo ticho, všechny tři služebné už spaly v zadním traktu, ve svých pokojících, právě tak jako čtyři sloužící. Prkna schodů lehounce popraskávala pod opatrnými Bruncvíkovými kroky. Šel u kraje, aby je co nejméně zatěžoval.

V patře byla skoro tma, ani jedna z lamp nebyla zapálena. Také proč, když všichni jeho obyvatelé byli pryč? Bruncvík šel po levé straně, kde byly dveře do pokojů, jejichž okna vedla na vnitřní dvůr. Až čtvrté dveře, které otevřel, byly ty pravé. Místnost za nimi byla čímsi mezi ložnicí a pracovnou učence. Na velkém stole se povalovalo množství popsaných listů. Na některých stály skleněné křivule a baňky tak podobné těm, co měl Rolland ve své laboratoři. Bruncvík je zběžně prohlédl a nic zajímavého nenašel. V rohu místnosti, skoro skrytá za postelí, stála velká, železem okovaná truhlice. Uzavírala ji petlice, na níž visel masivní, velký zámek.

Bruncvík vytáhl z kapsáře malou lahvičku, odzátkoval ji a ukápl na zámek pár kapek jasně modré tekutiny. Kapky dopadly na temný kov, zasyčely jako rozzuřené zmije a změnily barvu. Zazářily jasně rudě a vypařily se.

„Rolland měl pravdu,“ zabručel potichu Bruncvík, „Je to natřené jedem.“

Natáhl si rukavice z tenké kůže a opatrně začal se zámkem manipulovat. Tři hodiny, které s ním včera Adam strávil, a snažil se ho naučit otevírání cizích zámků, se ukázaly být málo. Bruncvík sundal rukavice a vhodil je do koženého váčku u pasu. Poté vyšel ven z komnaty a zamířil temnotou dolů pro Adama. Doufal, že ten už našel, co měl, a mohl by mu pomoct.

Pootevřené dveře, vedoucí kamsi dolů po vyšlapaných schodech, ho propustily do sklepení. Kdesi vepředu poblikávala olejová lampička a ta dovedla Bruna až k Adamovi. Mladý zloděj ležel zkroucený u pootevřených, tmavým železem okovaných dveří vedoucích ze sklepa kamsi dál. Bruncvík se nad ním sklonil a uviděl vyděšené oči nešťastného Adama. Mladík žil, ale nemohl se pohnout. Bruno se mu podíval na ruce a pokrčil rameny. Zloděj si nevzal rukavice a evidentně na to doplatil.

Bruno strčil do dveří rukou v dalších rukavicích a vstoupil do velké laboratoře, velmi podobné té, kterou vlastnil Rolland na hradě. Bylo tu však něco navíc. Obrovský kamenný stůl, stojící uprostřed místnosti. Bruncvík si posvítil lampičkou kolem sebe a oči se mu rozzářily. Na menším stole v rohu stál nejen kalamář, stojan s dobře seříznutými husími brky, ale i několik hustě popsaných papírů. Kromě toho tam ležela otevřená kniha.

Několika rychlými kroky došel k onomu stolu a nahlédl do ní. Dokázal přečíst sem tam nějaké slovo, které bylo latinsky, ale mnoho dalších mu neříkalo nic. Opatrně převrátil stránky a podíval se na titulní list.

„To je ono,“ zabručel, když přeslabikoval název knihy a úplně dole na stránce jméno autora.

Opatrně knihu zavřel, stáhl ze zad kožený vak a knihu do něj vložil. Rozhlédl se kolem a jeho pozornost zaujala masivní veliká bedna. Otevřel ji a hned zase zabouchl. Ležela v ní nahá, dobře zachovalá mrtvola postaršího chasníka. Byla obložená ledem, scházely jí ruce a měla rozříznuté břicho. Víc Bruncvík v tom chvatu nezahlédl. Na okamžik zaváhal, jestli se nemá podívat ještě jednou, ale pak se už k tomu neodhodlal.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Stryga.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.