Copyright © 2013 by Vlado Ríša

Edition © 2013 by Vlado Ríša

Cover © by

1. kapitola

Lodí otřásal jeden výbuch za druhým. Waldo, pevně připoutaný v pilotním křesle, zuřivě bušil baculatými prsty do konzole palubního počítače a chvílemi vrhal bleskurychlé pohledy na slepnoucí obrazovky před sebou. Oldřiška se snažila a hledala pro Walda způsob záchrany. Postupně vypínala všechno, co již nemohla využít, a tak šetřila tolik potřebnou energii.

Po nepovedeném výstupu z podprostoru se loď lámala jako krajíc tvrdého chleba, do kterého někdo praštil kladivem.

„Odlomila se motorová sekce,“ chladný hlas počítače Oldřišky zaklinkal Waldovi jako umíráček.

Zkontroloval skafandr, který měl na sobě. Byl v pořádku a v pohotovostní poloze. Přilba by se v případě nutnosti zavřela sama, ale Waldo věděl, že by to bylo jenom odložení nevyhnutelného konce, kdyby se nenašlo něco, co by mu umožnilo přežít do doby, než ho eventuelně zachrání…

Ušklíbl se a na oválném obličeji s výrazným bambulovitým nosem se mu nadělaly vrásky kolem šedomodrých očí. Strčil ruku dovnitř přilby a podrbal se na bradě, kde mu rašilo několik chlupů, kterým občas hrdě říkal vousy. Svědila ho. Vždycky, když měl problémy, které nemohl vyřešit, tak se zuřivě drbal na onom inkriminovaném místě.

„Okamžitě ji vyndej,“ zaregistrovala Oldřiška jeho hrubý prohřešek proti bezpečnosti.

Waldo se rozesmál nezvladatelným záchvatem hysterického smíchu.

„Ty jsi cvok, přestože jsi počítač,“ zalykal se. „Stejně nemám…“

„Máš,“ odsekla Oldřiška. „Vynořili jsme se u hvězdy, která má planetární systém. V katalogu jsem našla, že tu lidi ještě nebyli. Výzkum provedly automaty. Je to ale podle katalogu…“

Okamžitě se zklidnil a soustředěně zíral na obrazovku před sebou. Složil při tom ruce na břiše, jehož mírné vyklenutí nemohl skrýt ani skafandr. Přivřel oči, když si prohlédl, co mu Oldřiška předvedla. Vypadal jako kdyby se chystal ke spaní. Pečlivě však poslouchal.

„Druhá planeta je pozemského typu s kyslíkovou atmosférou,“ pokračovala Oldřiška. „Je poněkud menší, nula osmdesát šest, ale jinak pro tebe poživatelná. Aktivovala jsem záchranný modul. Jeho počítač je naládovaný všemi možnými informacemi, které se do něj vešly a mohly by se ti hodit. Cestou budeš mít dost času na to, aby ses na ně podíval.

Startuješ za šest minut dvacet tři vteřin, měl by sis pospíšit, pokud si chceš ještě něco vzít s sebou. Obytná sekce ztratí potřebný atmosferický tlak nejdéle za deset minut, takže by bylo vhodné…“

„No jo, já už jdu.“ Waldo s hlubokým povzdechem zvedl své mírně zavalité tělo z pilotního křesla. Umělá gravitace ještě působila, takže mohl v pohodě klusat do své kabiny.

„Zprávu o havárii jsem se snažila vyslat, ale zatím jsem neuspěla. Bouře v podprostoru, která nás hodila sem, nedovoluje spojení. Je však šance, že se mi to přece jenom nakonec podaří.“

„Jak to ‚nakonec‘?“

„Pravděpodobnost, že zůstanu pohromadě alespoň s jednou anténou a budu schopná další činnosti, je nula padesát devět procenta.“

„To není moc,“ prskl Waldo.

„Je to víc, než bys býval mohl předpokládat ještě před dvěma hodinami, kdy to vypadalo, že se rozsypeme jako sakwora, když do ní cvrnkneš.

A vůbec, pospěš si,“ dokončila Oldřiška.

„Hodně štěstí,“ řekla Oldřiška a kupodivu to udělala tak, že její hlas zněl docela smutně.

Waldo seděl v modulu obklopený vším možným, co byl schopný pobrat ze své kabiny, tedy prakticky ničím podstatným. Šlo o laptop, na němž psal své povídky a romány, pár gigových disket s knížkami, které si vozil všude s sebou. Bylo mu dost těsno, přestože vedlejší křeslo velitele čtyřsedadlového záchranného člunu bylo prázdné. Naházel sem všechny možné náhradní moduly a součástky, které dokázal najít a donést v tom minimálním čase, který mu Oldřiška povolila. Funěl jako nadmutý kříslák těsně upnutý ochrannými pásy.

„Tobě taky,“ zabručel.

Ozvala se rána a potom dlouhé zasyčení, jak Oldřiška odpálila záchranný modul. Waldo sledoval, jak se od něj vzdaluje to, co zbylo z jeho lodi.

V hlavě se mu vynořila poslední věta komodora Sampara, když se ho snažil přemluvit k téhle cestě:

„Je to jenom drobný problém, který nejlíp zvládne takový dědek jako seš ty.“

„Kdo je dědek,“ ohradil se tehdy Waldo dotčeně.

Nyní se cítil jako čerstvě vykopaná mrtvola a ne jen jako stařík nad hrobem, což rád o sobě říkával.

„Tenhle ‚drobný problém’ nevypadá nijak fajnově,“ zabručel Waldo a přimhouřil oči před oslepujícím zábleskem. „Oldřiško,“ zavolal do prostoru a čekal, jestli se počítač ozve.

Ticho zvonilo. V místě posledního výbuchu vyšlehlo několik dalších trochu méně výrazných záblesků. Waldo polkl, když si uvědomil, že ještě před deseti minutami seděl v epicentru toho pekla.

Modul letěl směrem k modré planetě.

Prásk! Prásk! Prásk!

Tři rány otřásly záchranným člunem. Po chvilce ticha následovalo rychlé staccato menších úderů. Člun sebou škubal, skřípal, vrčel, bublal, zmítal se, ale zřejmě zatím nebyl nijak zvlášť vážně poškozený, protože se přilba na Waldově hlavě stále ještě nezavřela. Kosmonaut zapojil kruhový pohled. Zezadu se k člunu řítily další kusy pokrouceného kovu. Waldo se jenom schoulil do křesla a čekal, jestli některý z nich zasáhne modul pořádně.

Zatím měl štěstí.

Člun sebou zmítal, jako kdyby plul na rozbouřeném moři a duněl, jako když z oblohy padaly kilové kroupy na kovovou střechu jeho domu na pobřeží Atlantického oceánu.

Počet ran se začal snižovat. Waldo otevřel oči a znovu se podíval na obrazovku. Daleko vpředu se jako pochodně rozhořívaly kusy jeho lodi, které se před chvílí pokusily zlikvidovat svého bývalého majitele, a nyní vlétaly vysokou rychlostí do atmosféry. Waldo se otřepal, protřel si oči a opřel se lokty o hranu konzole před sebou. Byl připravený zasáhnout, kdyby se něco dělo.

Zatím to vypadalo, že počítač funguje dobře, a s úkolem dopravit svého pasažéra v pořádku dolů na planetu, se vypořádá vcelku bez problémů. Dopředu vyšlehly plameny brzdících motorů. Přetížení přitisklo Walda do křesla.

Člun oblétal planetu a Waldo nyní měl chvíli čas prohlédnout si ji zblízka.

Tři velké kontinenty rozdělovaly oceán. Dva byly z větší části na severní polokouli. Jeden menší se krčil na jižní. Moře, zvlášť poblíž rovníku, bylo poseté množstvím zelených ostrovů. Jeden ze severních kontinentů měl podivnou žlutou barvu. Vypadal, jako kdyby ho celý tvořila písčitá poušť. Druhý rozdělovaly na malá zelená území pásy vysokých pohoří. Až odtud z orbity bylo vidět, jak jejich vrcholky září sněhem.

Waldo vyťukal na konzoli dotaz:

„Kde chceš přistát?“

Za malou chvilku nápis zmizel a objevila se odpověď:

„Jižní kontinent. Paliva je dostatek, nepřebírejte ruční řízení.“

„Proč?“

„Zvýší se šance na přežití. Zatím je pravděpodobnost nula sedmdesát šest.“

Jedním stiskem tlačítka smazal Waldo odpověď z obrazovky a pečlivě si prohlížel jižní kontinent.

Byl nejmenší ze všech. Průměrně čtyřicet až šedesát kilometrů od pobřeží se zdvihalo mohutné pohoří. Za jeho vrcholky, které zářily bílými čepicemi, se nacházelo vysokohorské plato, které tvořilo celé vnitrozemí kontinentu. Pokrývala ho hustá zeleň pralesa. I z něj se tu a tam vynořovaly vysoké hory, ale byly to jenom ojedinělé štíty. Mohutné řeky v příbřežní krajině svědčily o dostatku vody. Zeleň na velkých plochách Walda přesvědčila o tom, že počítač by mohl mít jako obvykle pravdu.

Jakmile se člun vnořil do atmosféry a začal brzdit, zmizel obraz kontinentu z obrazovky. Nahradila ho plamenná clona rozžhavených plynů. Waldo seděl s přivřenýma očima, před nimiž se mu objevovaly obrazy toho, co nedávno prožil. Nebyl si teď vůbec jistý, jestli by mu nebylo daleko milejší trápit se láskou k Orlině v klidu domova, s dostatečnou zásobou rumu ve spižírně. Eventuelně se věnovat psaní povídek o dobrodružstvích svého neohroženého hrdiny ve všech myslitelných koutech vesmíru.

Orlinin drobný obličej orámovaný závojem dlouhých, rovných černých vlasů se mu vynořil před očima. Otevřela ústa… A Waldo násilím otevřel oči. Přerušil tak scénu, kterou za posledních pár měsíců prožil už tolikrát…

Zatřepal prudce hlavou. Z obličeje mu odletovaly kapičky potu. Rychle a mělce dýchal. Cítil bodavou bolest v okolí žaludku. Zaklonil hlavu a stále ještě slabým a chvějícím se hlasem přikázal sám sobě:

„Nech toho!“

Pak zaostřil oči na obrazovku a roztřesenými prsty vyťukal příkaz:

„Obraz jižního kontinentu!“

Netrvalo ani sekundu a obraz naskočil. Bylo to počítačové zpracování údajů, které mozek člunu nasbíral při přeletu kontinentu. Zoomem projížděl severní pobřeží, které se mu zdálo příhodnější k přistání, než to jižní. Narazil na ústí velké řeky. Dalším zvětšováním už nové podrobnosti nezjistil, protože údajů bylo stále ještě příliš málo.

Prolétl noční stranou planety aniž si toho všiml. V oblasti terminátoru se jeho rychlost snížila natolik, že se na obrazovce opět objevil pohled ven. Blížil se k Jižnímu kontinentu od východu.

Na spodní části obrazovky se objevilo:

„Převzetí ručního řízení za dvacet pět sekund. Odpočítávám: …dvacet dva, dvacet jedna…“

„Proč?“ vykvikl Waldo, který se radši spoléhal na kvalitu počítačové techniky.

„Poruchy v obalu pláště,“ kníkl počítač. „Není jisté, že modul přistane.“

„Když s tím nepřistaneš ty, tak jak s tím mám přistát já,“ ryčel skrz zatnuté zuby Šarý.

„Vložená informace hovoří o intuici člověka,“ odsekl počítač.

Waldo už neřekl nic, jen vztekle zaskřípal zubama, tak silně, až si s úlekem uvědomil, že by o ně mohl přijít.

Položil ruce na klávesnici počítače a soustředil se na pilotáž. Pod ním běželo členité pobřeží. Nyní viděl, že jeho představa o kontinentu, který je rozdělený na dvě části, byla mylná. Nedaleko od břehu, nebylo to víc než padesát, šedesát kilometrů, se prudce zdvihalo plato pokryté hustým pralesem, které se táhlo do daleka. Příbřežní zóna byla směskou planin, lesíků, polí, řek, skalnatých strží, vesniček a měst. Ani se nestačil začít divit, že na planetě je inteligentní život.

Jak Waldo zpomaloval let, začalo to lodí házet. Její aerodynamika nebyla z nejlepších. Vysunutá křídla se chvěla nárazy prudkého větru a hlasitě drnčela. Šarý se snažil udržet člun v rovnováze. Příliš se mu to nedařilo, ale stále ještě letěl hlavou vzhůru a ne naopak.

Na dolní části displeje se objevila zpráva:

„Letové vlastnosti se prudce horší. Příliš mnoho poruch, vzniklých nárazy velkých těles.“

Waldo přidal trochu energie a zdvihl člun nahoru, aby si zvětšil rozhled. S přibývající rychlostí se let maličko zklidnil.

V dálce zahlédl v chvějivém ranním vzduchu široký vodní pruh. Mohutná řeka končila svůj tok v moři širokým deltovitým ústím. Na ostrůvcích se tyčilo město plné mohutných domů a věží. Nad ním, na pahorku, dál do vnitrozemí, se tyčil majestátní hrad, obklopený masívními hradbami. Jediná široká cesta, kterou Waldo zahlédl, vedla od daleko nižších městských hradeb k němu. Zahlédl i něco, co se podobalo přístavu.

Waldo se prudkými údery do klávesnice snažil udržet člun ve vodorovné poloze. Činilo mu to čím dál tím větší potíže. Loď se kolébala ze strany na stranu. Pak začala táhnout doleva. Waldo měl pocit, že prorazí klávesnici, jen aby ji udržel ve směru, který si vybral.

Minul město a stále ještě v poměrně velké výši, s nepravidelně pracujícím motorem, který v té chvíli připomínal hádající se trhovkyně, zamířil k pláži, vzdálené od města dobrých dvacet kilometrů. Stiskl tlačítko a čekal, že vyklopí podvozek. Ozvalo se příšerné skřípění a na displeji se objevila zpráva:

„Levé kolo zablokováno.“

Stiskl tlačítko ještě jednou, ale nedocílil ničeho jiného, než, že se duširozdírající zvuk ještě jednou opakoval. Zatáhl vysunutá kola podvozku a stočil člun nad moře.

Loď klesala pomalu. Waldo udělal široký oblouk, kterým se dostal zase poblíž města. Nepravidelně pracující motor mu však ztěžoval řízení. Nebyl schopný udržet přímý směr.

Moře bylo klidné a Waldo zadoufal, že přistání proběhne v klidu. Nicméně si pro jistotu utáhl popruhy pilotního křesla a zkusil pohnout rameny. Nešlo to.

Klikatý let ho zanášel opět směrem od města.

Zpomalil natolik, že se člun začínal pomalu propadat. Moře se blížilo. Waldo se nadechl a zatajil dech. Sklonil špici člunu dolů, aby nabral trochu rychlost. Měl v plánu nabrat ji jenom trochu, ale pravda byla jiná. Svištění větru mu zvěstovalo, že to přehnal. Voda se blížila příliš rychle. Podvědomě přivřel oči.

Člun dopadl na vodu. Poskočil jako žabka. Vznesl se do výšky dobrých pěti, šesti metrů, chvíli letěl a znovu dopadl na vodu. Waldovi spadla spodní čelist tak prudce, že mu narazila do prsou. Zabolel ho zadek, jak prosedl polštářování a narazil jím do umělohmotného skeletu pilotního křesla.

Náraz o vodu mu vyrazil dech. Křečovitě se držel řídícího pultu a sledoval, jak se člun opět odrazil od hladiny. Tentokrát vzlétl jenom do výšky dvou metrů. Další náraz už nebyl tak hrozný. Skřípění trhaného plechu však nepřidávalo na spokojenosti. Waldo měl hlavu skloněnou kupředu a zpod očních oblouků sledoval vodní spousty, které omývaly předek člunu.

„Mno,“ zabručel, „kdybych tohle udělal při zkouškách, tak mě nikdy lítat nenechali. Ještě že to nikdo neviděl.“

Ozvalo se zaprskání a kabinou zasmrděla spálená izolace. Z pultu vylétly velké jiskry. Na pravé straně začaly hořet spínače. Mozek se snažil, protože na plameny okamžitě dopadla sprška pěny. V tom okamžiku neměl Waldo čím dýchat, neboť hasící pěna se odpařila. Prudce se rozkašlal. Násilím odtrhl levou ruku od pultu a s obrovským úsilím natáhl prsty. Ruka, pohybem hodným porouchaného robota, se vznesla k přilbě a na druhý pokus ji uzavřela. V tom okamžiku se Waldovi ulevilo. Zhluboka se nadechl čistého vzduchu. Zavrtěl nechápavě hlavou. Nebylo mu jasné, proč se automatika nepostarala o jeho bezpečí.

Do uší se mu zařízl nepříjemný žbluňkavý zvuk. Jakmile zvukové filtry trochu snížily intenzitu zvuku, Waldo přivřel oči a na okamžik se zasnil. Moc mu to bublání připomnělo jeho přítelkyni, baculatou lahvinku rumu. Rozhlédl se, ale skafandr přece jenom omezoval výhled. Sáhl si na břicho. S hlasitým klapnutím odskočily všechny čtyři pásy, které ho poutaly k pilotnímu křeslu. Trošku nemotorně se otočil.

Vytřeštěnýma očima sledoval vodotrysky stříkající vzhůru z podlahy. Voda prudce narážela do stropu, rozstřikovala se a padala v blyštících se kapkách zpět na hladinu, která už pokrývala podlahu. S prsknutím zhasla veškerá světla. Waldo tápal směrem k východu. Chvíli urputně lomcoval mechanickým uzávěrem, zatímco se člun kolébavými pohyby potápěl. Waldo na okamžik zazmatkoval. Měl pocit, že ho strhne do hlubin a že se z něj nikdy nedostane.

Dveře se však plavně otevřely a Walda do očí uhodilo sluneční světlo. V tom okamžiku dosedl člun na písčité dno, jen tu a tam pokryté vodními rostlinami, které se i v této hloubce jemně pohybovaly v rytmu vzdálených vln. Waldo si oddychl a v duchu si blahořečil, že si navlékl skafandr. Bez něj by mu teď přece jenom nebylo dvakrát dobře.

Vyklouzl ven a voda ho nadnášela. Na poslední chvíli se zachytil rámu a otočil se hlavou dolů. Už už se chtěl pustit a nechat se vynést nahoru, když si uvědomil, že by taky člun už nikdy nemusel najít.

Přitáhl se zpátky dovnitř. Kupodivu sem dveřním otvorem padalo dost světla. Chvíli se ryl ve skřínce vlevo od řídícího pultu, až odtud vylovil cívku krylonového lanka. Na co tam bylo, ví bůh. Teď se mu však neskonale hodilo. Rozhlédl se a hledal něco, k čemu by lanko přivázal. Nakonec vyžil loukotí mechanického otvírání vchodu. V rukavicích mu uzly dělaly velké potíže. Nikdy v nich nebyl zvláštní přeborník. Ani si neuvědomil, kolik hrubých slov rozdrtil mezi zuby za tu chvíli, než přišel na to, jak je dělat. Když zadrhl třetí uzel, byl celý zpocený. Klimatizace skafandru pracovala na plný výkon, hučela jako ucpaný vysavač, ale nestačilo to. Z Waldova kulatého obličeje stékaly kapky potu a odkapávaly mu na nahý hrudník. Bylo to nepříjemné a Waldo se několikrát automaticky pokusil utřít. Vždy se zarazil, když se rukou dotkl skafandru.

Nechal toho a věnoval se odvíjení lanka.

Byl už venku, ale pak si zaťukal na přilbu, čímž chtěl sám sobě naznačit úroveň svých duševních schopností. Znovu se vrátil dovnitř a hledal něco, co by mu posloužilo jako bójka. Marně se rozhlížel kabinou, štrachal ve všech skřínkách zabudovaných ve stěnách člunu. A že jich nebylo málo. Pak mu oči padly na strop, u něhož se pohupoval předmět klobásovitého tvaru. Waldo několikrát mrkl, ale předmět nezmizel. Marně si namáhal oči. Ani za nic na světě nedokázal určit, co by to mohlo být. Natáhl ruku a chytil to. Podivná hadice se mu ovinula kolem ruky. Bylo to natolik nečekané, že sebou vyděšeně cukl. Pak si uvědomil, že jde o kus utržené vycpávky pilotního křesla. Zastrčil si ho za opasek a potřetí vyklouzl z potopeného člunu.

Zvedl cívku s lankem, kterou pohodil vedle člunu, a nechal se nadnášet směrem k hladině. Odmotal asi tři metry lanka, když se mu na cívce udělal uzel. Chvíli vztekle lankem lomcoval, než se mu ho podařilo uvolnit. Opět se začal potit. Rozhodl se odpočinout si. Omotal si průhledné lanko kolem rukavice a zhluboka dýchal. Rozbouřená krev se mu pomalu uklidňovala.

Rozhlížel se kolem sebe a nejvíc pozornosti, samozřejmě, věnoval člunu, který ležel na písku. Kosmický záchranný člun sklouzl po dně a vyryl v něm hlubokou rýhu. Lehýnké ozvěny vln však už pomalu začaly písečný kaňon zahlazovat.

Vytřeštěné zíral na člun, který byl pořádné otlučený. Ale krve by se v něm nedořezal, když si ho nyní pořádně prohlédl. Začal počítat díry v plášti. Při desáté to vzdal.

Nevěřícně kroutil hlavou.

„Tohle přece nemohlo letět,“ zabručel, když si všiml rozšklebené díry na zádi, kterou by se docela klidně protáhl. „Přece jenom se inženýrkové na Zemi asi něco naučili, když mě tenhleten vrak dokázal dopravit bez úrazu až sem,“ zašklebil se Waldo na závěr.

Popustil lanko, které mu nyní klouzalo mezi prsty. Vznášel se vzhůru. Jak se blížil k hladině, vlny s ním lomcovaly čím dál tím víc. Zatnul ruku v pěst, a tím opět zabrzdil pohyb lanka. Kdesi v hloubce pod ním mizel talíř kosmického člunu. Rozplýval se v chvějivé modři moře.

Waldo zaklonil hlavu. Dva metry nad ním se třpytilo zrcadlo hladiny. Sáhl k pasu a vytáhl onen hadicovitý kus vycpávky. Levou rukou okolo něj omotal průhledné lanko a zauzloval ho. Sjel po něm rukou o kousek níž a prudce zatahal. Uzel dole na člunu držel pevně. Waldo pustil lanko z ruky a vycpávka vylétla vzhůru a zastavila se asi půl metru pod hladinou. Waldo pomalu stoupal k stříbrnému zrcadlu nad sebou.

Když prorazil přilbou hladinu, slunce mu oslepilo oči. Přivřel je, ale nedokázal je zavřít úplně. Jeho pohled klouzal po nekonečné hladině. Waldovi zatrnulo. Že by dopadl tak daleko od břehu? Zoufale kolem sebe tloukl rukama. Po chvíli se přece jenom otočil. Do očí mu padla modravá zeleň mořského břehu. Waldovi spadl kámen ze srdce. Úplně slyšel jak šplouchl do vody a okamžitě se ponořil do hloubky.

Začal plavat přímo ke břehu. Nevysoké vlny jím pohazovaly jako korkovou zátkou. Jednu chvíli intenzivně přemýšlel o tom, že by mohl shodit skafandr. Ale pak si to zase velmi rychle rozmyslel. Nevěděl, co za potvory se v tomhle moři vyskytují a skafandr mu přece jenom poskytoval poměrně dost dobrou ochranu. Trvalo mu skoro půl hodiny, než se dostal do blízkosti písečné pláže. Klimatizace skafandru pracovala na plné obrátky, až mu hučelo v uších. Přesto měl oči plné potu. Bylo to sice jen pár desítek metrů, ale kosmický skafandr není stavěný na takové prostocviky, jako je plavání v mořském příboji.

Nadhodila ho vlna a převrátila ho na záda. Před očima se mu mihlo narudlé nebe. Otočil se obličejem dolů a uviděl pod sebou písčité dno. Pokusil se na něj dosáhnout nohama. Na poprvé se mu to nepodařilo, musel ještě hodnou chvíli plavat. Jakmile však dosáhl na dno, dost dlouho stál a oddychoval. Stále ještě neotevřel přilbu, protože mu ji zalévaly vlny.

Pomalu ho vlny posouvaly ke břehu. Vyšel z vody a teprve nyní si uvědomil tíhu skafandru. Shrbeně se dopotácel do stínu nevysokého stromu, jehož vrcholek zdobil vějíř širokých, na okrajích roztřepených listů. Sedl si na zem a opřel se zády o drsný kmen. Odklopil přilbu a odhodil ji dozadu. S cvaknutím odloupl od zámků rukavice a pohodil je vedle sebe. Zhluboka se nadechl voňavého vzduchu a rázem se rozkašlal.

„Hergot,“ zavrčel, „tady to voní, jako kdyby tu prošla nějaká štětka. Skoro se to nedá dýchat.“

Snažil se vdechovat vzduch volněji a za chvíli už pronikavou vůni přestal vnímat.

Slastně se opřel o strom a přivřel oči. Najednou se mu před nimi zajiskřilo. Dostal takovou ránu do hlavy, až zaskučel. Chytil se za šešulku, kde mu okamžitě naskočila boule velká jako holubí vejce. Jak se tak držel za hlavu, představoval si, jak mu ta velehora trčí z houštiny vlasů. Prudce se rozhlédl a hledal protivníka, který po něm hodil kamenem.

Kolem bylo víceméně ticho. Waldo seděl a podezřívavě se rozhlížel po okolí. Vítr šuměl mezi listy, moře mírně hučelo a ještě jemnější šustění vydávala stébla něčeho, co se vzdáleně podobalo trávě. Vzduch byl plný bzukotu různorodého hmyzu a někde, zřejmě nedaleko, vřískal pták prapodivnou písničku.

Vlevo od Walda zabubnovalo několik kamenů do mechu. Nadskočil. Vstal a podíval se blíž. Zjistil, že se vůbec nejedná o kamení, ale že to jsou nějaké plody. Natáhl se pro ně a hrst jich sebral. Vtom zabubnovala další dávka do místa, kde ještě před okamžikem seděl. To už stál více méně pevně na nohou a pátravě si prohlížel nejbližší houštiny. Když mu však dopadly další dva obří kaštany na hlavu, zdvihl oči k nebesům. A jen tak tak uskočil. Shora se totiž na něj řítila celá lavina hnědavých plodů.

Rychle přešel na sluníčko a snažil se rozevřít ruku. Zatřepal s ní a chtěl zahodit sebrané plody. Nešlo to. Seděly na svém místě jako přilepené. Opatrně chytil jeden do prstů pravé ruky a strnul. Oba prsty se mu k plodu přilepily tak dobře, že s nimi nemohl hnout. Zoufale se díval na své spoutané ruce. Chvíli si nebyl jistý, jestli se mu vůbec podaří vyprostit se ze skafandru. Namáhal se, ale neměl šanci. Ze zoufalství zamířil zpátky k vodě a ponořil ruce do ní.

Po deseti vteřinách měl ruce volné a mohl si otřít zpocené čelo.

„Tady to, jak tak koukám,“ bručel nespokojeně, „nebude žádná procházka růžovým sadem.“

A vzpomínka na optimistické prohlášení komodora Sampara o pohodovém výletě mu trochu zvýšila krevní tlak.

Kaštany se pohupovaly na hladině jako jeden velký chuchvalec a za pár okamžiků se potopily. Waldo si pečlivě prohlédl ruce, ale nic na nich nebylo. Dokonce se nyní k sobě už ani nelepily.

Došel znovu pod strom a zblízka si prohlédl prapodivné „kaštany“. Neměly žádné ostny ani se neleskly nějakým lepidlem. Vypadaly, jakoby je někdo vyválel v tom nejjemnějším písku. Waldo neodolal a dotkl se jednoho špičkou prstu. Kaštan přilnul k ruce, jako kdyby k ní odjakživa patřil. Pohupoval se na ní jako prapodivný nádor. Waldo ho opatrně zdvihl a přiblížil k nosu. Zavanula k němu silná omamná vůně. Dychtivě nasál vzduch. Chvíli pátral v paměti, k čemu by ji mohl přirovnat. Muselo to být něco extra dobrého, protože se mu sbíhaly sliny.

„Kruciš,“ mumlal vztekle, „jak se to jenom jmenovalo? Přivezl mi to ten, takovej dlouhej, krátkonohej… Byl jako ustřelený kecky… Jo!“ bouchl se Waldo do čela a to neměl dělat, protože se mu kaštan přilepil na čelo.

Šarý zesinal. Uvědomil si, že neví, jestli nejsou kaštany náhodou jedovaté. Řítil se k moři, vběhl do něj a klesl na kolena. Ponořil hlavu do vody a s úlevou cítil, jak se mu ruka uvolnila od čela. Vstal a setřepl malou svraštělou kuličku do vody. Pozoroval ji, jak se po chvilce pohroužila na dno mezi rozdrcené mušličky a úlomky modrých chaluh. Nedalo mu to a znovu ji vytáhl. Teď už vypadala jako napůl vysušená švestka. Hodil plod na mokrý, rovný písek a kulička vyskočila skoro metr vysoko. Poskočila ještě třikrát, než zůstala ležet v záhybu, který do písku vytvarovaly vlny.

Waldo se dotkl šesti zavíracích bodů na skafandru. S lehkým cvaknutím se kosmický oděv rozevřel a padl mu k nohám. Waldo skafandr pečlivě složil do úhledného balíčku.

Zastrčil si ho do podpaždí a namířil si to k městu, které tušil kdesi poblíž. Bílé dlouhé šortky mu vlály kolem masivních nohou a volné, modře pruhované tričko zahalovalo tučné bříško, kterého ho nezbavil ani intenzivní trénink, který v poslední době prodělal.

Po šesti stech osmdesáti pěti krocích, které poctivě odpočítal, narazil na skálu, která vystupovala z písku a rozdělovala pláž na dvě části. Na spodku byla podemletá, takže Waldovi připomněla sfingu, kterou kdysi viděl na jedné dovolené v Íránu. Waldo se zastavil a přemýšlivě si mnul čelo.

„Nebo to nebylo v Íránu?“ mrmlal si pod nos. „To je jedno!“ mávl nakonec rukou. „Muselo to prostě být někde poblíž,“ uzavřel rezolutně samomluvu. „Faktem je, že u toho tehdy byla taková ta dlouhá, štíhlá… Jo,“ plácl se do čela „Irene, se jmenovala.“

Obešel skálu a na jejím levém boku objevil vodorovnou štěrbinu, zanesenou pískem. Chvíli intenzivně hrabal a do dolíku zasunul složený skafandr. Zarovnal povrch a asi pět minut počkal, než slunce vysušilo vlhký písek.

Město se objevilo najednou, když přelezl vysoký kamenný ostroh, zabíhající daleko do moře. To už měl za sebou dva dny ostré chůze. Zůstal stát nahoře, na vrcholku. Prudký vítr s ním cloumal a za malou chvíli mu začala být zima. Sklouzl kousek za hranu skalnatého břitu a sedl si na zem. Opřel se zády a tiše zíral na kamennou krásu, která se před ním tyčila. Kamenné hradby vytvářely něco jako obrovský čtverec. Nebyl však pravidelný. Zdi byly vyduté. V rozích se tyčily mohutné obranné věže. Uprostřed protilehlých zdí, té, která vedla k moři, a opačné, tedy vedoucí do vnitrozemí, stály menší věže. Na vnitrozemskou Waldo příliš neviděl, takže nemohl odhadnout, jak to tam vypadá. Ale mořská brána vedla na obrovské kamenné plato. Do moře z něj velkým obloukem vybíhalo molo, na jehož vnitřní straně kotvilo dobře deset lodí.

Waldo přimhouřil oči. Všechno byly plachetnice. Jenom se mu zdálo, že jejich oplachtění není dostatečné. Pak si všiml na té nejbližší poskládaných vesel.

„Ježišmarjá,“ zabědoval, „to jsou veslice. Tak tady odtud mi nepomůže ani svěcená voda.“

Město bylo veliké, ale pod hradbami se rozlévalo do desateronásobné šíře. Bídné barabizny i kamenné paláce se roztahovaly i na vzdálených ostrůvcích, které vytvářela řeka při svém vtoku do moře. Vzadu, na povlovném rozložitém pahorku se tyčil mohutný palác, který obklopovala hradba ještě vyšší a nepřístupnější.

„Tak ten místní šéfák asi svejm beruškám moc nedůvěřuje,“ pomyslel si Waldo ustaraně a pak přešel z naučeného slangu zase do normální řeči: „To abych si dal pozor. Mohlo by to tu být ještě míň příjemné, než na lodi, která se právě láme na kousky.“

Opatrně sestupoval skalní stěnou. Dával pozor, aby mu neujely nohy. Zpocené ruce mu klouzaly po výstupcích, kterých se přidržoval. Měl obavy, aby se jeho sestup nezměnil v neřízený sešup.

Jakmile se dostal na mokrý pobřežní písek, namířil si to přímo do moře. Klekl si a strčil hlavu do vody. Chladila velmi příjemně. V okamžiku, kdy vytáhl hlavu z vody a odfrkl si, opřel se mu o záda hrot meče. Dobře nabroušeného meče. Pomalu se narovnal a vstal. Ještě pomaleji se otočil. Před ním stál svalnatý, ale minimálně o hlavu menší domorodec. Byl oblečený v dlouhé bílé galábii, na hlavě měl černý turban. Jeho bílé vousy kontrastovaly s černou tváří. Oči měl šikmé, s vnějšími koutky níž, než byly vnitřní. Krátký, rovný meč se blyštěl v slunci a nyní Waldovi mířil někam mezi podbřišek a břicho. Bojovník ho držel zlehka a bylo na něm vidět, že je to pro něj předmět denní potřeby.

2. kapitola

Král Rhemus stál na pahorku a sledoval, jak se jeho vojáci dole na planině rozvíjejí do bojové sestavy. Vojsko krále Nikasa táhlo bezstarostně ve dvou proudech.

„Generál Dorylai napadne levou kolonu!“ štěkl Rhemus do prázdna.

Věděl, že jeho rozkaz okamžitě předají solarinem generálovi.

Král sledoval krvavýma očima, jak se jeho jezdci vrhají na méně početnou kolonu nepřítele. Do vzduchu se vznesla oblaka šípů.

Z velkých praků vylétly nádoby s garburem. Výbuchy, při nichž se nepřátelští vojáci rozlétli do vzduchu jako hejno bělásků, následovaly jeden za druhým. Jeden výbuch se však ozval i z místa, kde stál králův největší prak. Černý dým zahalil místo, kde se z nešťastníků, kteří obsluhovali novou zbraň krále Rhema, stala krvavá kaše.

Horký den způsobil, že se rychlým pohybem útočících vojáků zvedla mračna prachu. Rhemus se zamračil. Neviděl, co se dole děje. Už už chtěl zařvat na některého z poslů, když se dole z oblaku prachu vynořil jezdec na čtyřrožci. Zarazil ho a sáhl do záňadří. Zableskly se sluneční paprsky odrážené solarinem a Rhemus si sám přečetl zprávu:

„Barbaři prchají!“

Král se pootočil k svým pobočníkům, aby poslal zálohy k definitivnímu rozdrcení nepřítele. Jenže druhá kolona Nikasových vojáků se již rozvinula do obranného obdélníku a Rhemovi vojáci to už neměli zdaleka tak jednoduché jako v prvním případě. Jejich černé turbany se promíchaly s rudými turbany vojáků krále Nikase. Začala řež muže proti muži.

Rhemus se ušklíbl. Byl si jistý svým vítězstvím. Měl víc vojáků a co do fanatismu nebylo mezi vojsky zvláštního rozdílu, i když vojáci věřili v jiného boha a jiného krále.

Pod prudkým sluncem se zdvíhala oblaka prachu a pokrývala celé bojiště včetně krvavých ran raněných a mrtvých.

Až když se slunce chýlilo k západu, blížila se řež k nevyhnutelnému konci. Na bojiště pomalu usedal všudypřítomný šedavý prach, který vysušoval rty, nos a dřel v očích tak, až neustále slzely.

Král Rhemus se už dávno uchýlil do svého stanu a tam si lehl do cestovní vany, plné chladné a čisté vody. Daleko čistější, než byla ta, kterou pili jeho vojáci. Vozili mu ji, jako sníh, z hor vzdálených odtud asi tři dny jízdy na čtyřrožci.

Spokojeně se šplouchal ve vodě a pozoroval své palce, které mu trčely ven. Stan byl pečlivě zavřený, aby sem nepronikal prach. Dvě polonahé otrokyně opatrně vířily vzduch velkými vějíři přidělanými k dlouhým žerdím. Pot se z nich jen lil a protože pracovaly už dobré tři hodiny, měly toho dost. Obě byly černé jako noc před podzimními dešti. Jedna z nich však postupně ztrácela svou zdravou barvu a popelavěla, což svědčilo o její únavě. Tyč už na ni teď byla příliš těžká. Pohyb jejího vějíře se stával čím dál tím škubavějším a křečovitějším. Rhemus to sledoval a s krutým úsměvem se díval na předem prohraný boj dívky s těžkým vějířem.

V okamžiku, kdy se její vějíř dotkl hladiny v králově vaně, Rhemus vztekle zařval, natáhl ruku a popadl dlouhou dýku, kterou měl položenou na cestovním stolku vedle vany. Prudce mávl paží a zbraň mu vylétla z prstů jako stříbřitý blesk. Zabodla se dívce těsně pod levou klíční kost.

Z jejích ochablých rukou vypadla žerď vějíře a dlouhé, štíhlé prsty levé ruky objaly kůží čtyřrožce omotanou střenku dýky. Zůstala stát, neměla však sílu zbraň vytrhnout. Kolébala se dopředu a dozadu. Široce otevřené oči přestaly vidět svět kolem. Otevřela ústa a v koutku se jí objevil pramínek krve. Prudce vydechla. Drobounké kapičky krve odlétly směrem k vaně a několik jich dopadlo až do vody. Okamžitě se rozpily jako květy noční aurákie.

Ještě se dvakrát, třikrát chrčivě nadechla, pak se jí podlomila kolena a upadla na zem. Její hlava dunivě narazila na kraj královy vany. Ležela na břiše, nohy zkroucené pod tělem, dlouhé zrzavé vlasy se rozprostřely kolem hlavy a vytvořily skoro pravidelný kruh.

Rhemus s uspokojením pozoroval její smrtelný zápas. Pak zaševelil prsty pravé ruky ve vodě a zabručel do svých dlouhých bílých chuchvalcovitých vousů:

„Dobrá rána.“

Znovu se natáhl do vody a přivřel slastně oči. Uplynula hodná chvíle, kdy ticho rušil jen vzdálený řev ubíjených vojáků.

Rozhrnul se vchodový závěs a dovnitř vstoupil masivní, podsaditý muž. Jeho úzké, dolů zkosené oči se ještě víc přimhouřily, když uviděl mrtvé tělo dívky ležet vedle královy vany. Udělal dva kroky dovnitř stanu, a pak prudce padl na kolena. Zadunělo to. Čelo položil na koberec jen kousek od chodidel mrtvé dívky. Před očima se mu míhal ostrými barvami vyvedený obrazec, který vetkaly ženy ze Západního pohoří do základního šedého pozadí. Rozplýval se mu v rozostřená kola. Jeho únava byla skoro tak velká jako dívky s vějířem. Bil se celý den se svými vojáky a nejednou unikl smrti jen díky své obrovské síle a štěstí, které ho neopouštělo. Do nosu mu kromě všudypřítomného prachu vnikal i pach srážející se krve.

„Cos mi přinesl?“ uráčil se zeptat král klečícího vojáka.

„Vítězství, můj pane,“ řekl voják v okamžiku, kdy zvedal hlavu z koberce.

Usmíval se tomu, že si uvědomil, jak málo stačilo a usnul by únavou králi u nohou.

„Král Nikas, tvůj bratr, padl. Jeho vojsko je rozprášeno.“

„Máme dostatek zajatců?“ zajímalo krále, ale při tom se tvářil tak lhostejně, jak to jenom šlo.

„Víc jak dvěstě jich nebude, můj pane.“ pokrčil rameny svalnatý generál. „Bojovali až do konce. Nikdo z vojáků tvého bratra, pane, se dobrovolně nevzdal.“

„Všichni až moc dobře vědí, co je čeká, když padnou do tvých pařátů,“ pomyslel si Dorylai a setřel pot z čela. Rozmazal si tak prach, který se mu za celý den usadil na tváři, do nerovných šmouh. Dívka s vějířem, která stála proti němu, oddělená královou vanou, se tichounce zasmála. Tak potichoučku, aby si toho nevšiml její pán. Mohl by to být její poslední úsměv v životě.

„To je málo,“ štěkl naštvaně král a plácl rukama do vody až vysoko vystříkla. „Nebude to stačit na všechny připravené kříže před mým hradem v Alsadoře. Pouvažuji o tom, jestli tě tam nemám pověsit taky!“ králův hlas přecházel až do nepříčetného vřískotu. „Moc si to rozmyslím!“

„Možná jsem měl prohrát,“ prolétlo hlavou klečícího generála, „tvůj bratr by snad byl milosrdnější.“

Pak sklonil hluboko hlavu, jak se zastyděl za svatokrádežné myšlenky.

„Můžeš jít,“ uklidnil se najednou král a blahosklonným gestem propustil svého velitele armády.

Generál Dorylai se zvedl a vycouval ze stanu. Jakmile se závěs přestal vlnit, král zatleskal. Z druhé strany stanu se objevil jako duch malý žlutý medvídek. Sahal dívce s vějířem někam k pasu. Na nohou měl tenký řetěz, který mu dovoloval maximálně půlmetrové kroky. Jeho tlapky postrádaly na první pohled drápy a nápadně se podobaly lidským rukám. Nohy měl úplně lidské, jen nápadně drobné a pokryté hustým porostem. Hebkou, krátkou žlutou srst mu zdobily velké černé skvrny. Modré oči se dívaly na svět smutně a odevzdaně.

„Odnes ji,“ štěkl král, „nechci…“

Medvídek obešel vanu, přetočil mrtvou dívku na záda, aby se mu snadněji brala do rukou.

„Tu dýku mi vrať,“ zavelel ostře král.

Medvídek vytáhl zbraň z dívčina těla s nečekanou lehkostí. Zvuk, který se rozlehl stanem, byl nepříjemný. Králi při něm zatrnuly zuby, a proto se na Bokha-lúa zamračil. Když natáhl dýku ke králi ostřím vpřed Rhemus sebou trhl, až vyšplíchla voda z vany. Pak natáhl ruku a opatrně si vzal ostrou zbraň. Medvídek ustoupil o kus dál od vany.

„Pojď sem, Bokha-lú,“ mávl na medvídka a snažil se při tom, aby jeho hlas zněl mile.

Nezněl. Bylo to úlisné.

Chlupaté nožky šoupavě přinesly malé zavalité tělo blíž ke králi. Rhemus mávl rychle rukou a vypadalo to, že se bude opakovat scéna, která tu byla před malou chvílí. Bokha-lú se bleskurychle prohnul a králova ruka prolétla kolem jeho nechráněného břicha. Král se rozesmál, když viděl, jak zbraň minula cíl.

„Já tě stejně jednou zabiju,“ sliboval a přitom se zalykal smíchem. „Až jednou nebudeš dávat pozor, tak mi to vyjde.“

Modré oči se upřely na krále a tlamička, plná ostrých zubů, se otevřela. Za malý okamžik se však s klapnutím zavřela. Nevyšel z ní ani hlásek. Král pomalým pohybem přiložil dýku naplocho k medvídkovu kožichu a otřel z ní krev mrtvé dívky. Bokha-lú se otřásl. Rhemus si toho všiml a rozzářily se mu oči.

„Odnes ji pryč. Smrdí,“ řekl jízlivě král.

Medvídkův citlivý čumák sebou cukl, než jeho majitel pochopil, že to král nemyslí vážně. Bokha-lú se sehnul a bez velké námahy zvedl bezvládné tělo. Přehodil si ho přes rameno a směšnými, krátkými kolébavými kroky vyšel ze stanu.

Zvenku se ozvalo syčivé nadechnutí obou stráží, které ručily za královu bezpečnost.

3. kapitola

Waldo šel bez odporu před ozbrojeným chlapíkem. Neměl na vybranou. Ozbrojencův meč ho při každé změně rytmu chůze velmi důrazně upozornil na to, kdo je tady pánem. Alespoň v této chvíli. Bílé šortky mu povlávaly kolem nohou, které se bořily do písku. Otočil hlavu a podíval se na černochovy nohy, které trčely zpod galábie. Byly široké a ploché, takže se do písku vůbec nepropadaly. V tom okamžiku mu je Waldo strašně záviděl. Černochovy dolů zkosené oči byly přimhouřené a ostražité.

Pláž se klikatila a moře tu vytvářelo mnohé mělké zálivy. Waldo se strašně snažil vymyslet něco, jak by se zbavil obtížného hrotu meče ve svých zádech. Tričko měl už celé rozpíchané, ale na těle měl jen sem tam nějaký škrábanec. Černoch byl profesionál.

Nic kloudného Walda nenapadlo. Zabočil však blíž k moři, kde se písek zdál být tvrdší. Díky tomu se trochu vzpamatoval, takže byl schopný věnovat se víc svému okolí. Město se blížilo.

Kamenné nábřeží, které lemovalo zátoku hodně daleko od města, vysvobodilo Walda z mučení písčité cesty. Zastavil se a v předklonnu si promasíroval nejdřív levou nohu, bolela ho víc, potom pravou. Všiml si při tom, že bojovník, snad vzhledem k tomu, že už byli jenom kousek od města, polevil v ostražitosti. Waldo se prudce otočil a úderem hrany dlaně vyrazil černochovi meč z ruky. Zbraň opsala vysoký oblouk, zableskla se v slunci00000 a zabodla se do písku stranou obou mužů. Černý bojovník zůstal stát s otevřenými ústy a nedůvěřivě se díval na svou prázdnou ruku. Waldo nelenil a několika dlouhými skoky se dostal k meči. Vytrhl ho z písku. Byla to hrubě udělaná, ale dobře vyvážená zbraň. Žádné ozdoby, jen rukojeť měl voják omotanou krouceným koženým řemínkem, proplétaným tenkým stříbrným drátkem. Waldo stál připravený k boji, ale najednou mu celá situace přišla k smíchu. Představil si totiž, jak směšně musí vypadat ve svých šortkách a potrhaném pruhovaném tričku, když stojí s mečem v ruce, připravený bojovat o svůj život.

Černoch na něj vyděšeně zíral. Pak zdvihl ruce k nebesům, strašlivě zavyl a rozeběhl se k městu. Waldo řval smíchy, až mu tekly z očí slzy. Když se trochu uklidnil a vytřel si slzy z očí, položil si meč na plocho na rameno a chvíli rozvažoval, jestli ho má následovat. Uvědomil si, že mu stejně nic jiného nezbývá. Neměl žádné jídlo, nevyznal se tu a jednou k lidem musel stejně přijít.

Rozvážným krokem kráčel za vřeštícím bojovníkem, který upaloval, jako kdyby mu hořelo za patami. Běžel až mu bílý burnus vlál daleko za tělem a stále měl ruce nad hlavou. Waldo si představoval, co by se stalo, kdyby černoch zakopl. Proto z jeho tváře nemizel široký úsměv.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Bokha-lú.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.