Václav Kašpar

ALENA

Obsah

Václav Kašpar

ALENA

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

XII

XIII

XIV

XV

XVI

XVII

XVIII

XIX

XX

XXI

XXII

XXIII

XXIV

XXV

XXVI

XXVII

XXVIII

XXIX

XXX

XXXI

XXXII

XXXIII

XXXIV

Václav Kašpar

ALENA

Vydáno v Praze v roce 2014

nakladatelstvím Jonathan Livingston.

Elektronické vydání první.

ISBN epub 978-80-87835-28-9

ISBN mobi 978-80-87835-29-6

I

V poslední chvílí, když vlakvedoucí zatroubil k odjezdu, vběhla Alena na perón a naskočila do vlaku. Průvodčí ji znal, chodívala vždycky na poslední chvíli. Otevřel před ní těžké dveře vagónu, počkal, až vstoupí, a sám pak skočil do vlaku, který se už dal do pohybu.

„Ještě vám jednou ujedeme!“ zasmál se na Alenu a na chvíli se u ní zastavil. Ne proto, aby prohlédl její školní legitimaci, ale proto, aby na okamžik spočinul se zalíbením na růžové tváři, plné mladé svěžesti a dívčího pelu, nájemně stíněných modrých očích, nebo aby aspoň zaslechl její vysoký srních.

„Vy byste mi to neudělali!“ zasmála se Alena a posadila se na volné místo k oknu.

„Kdoví?“ odpověděl rovněž se smíchem průvodčí a vesele naladěn procházel další kupé. Prohodil sem tam slovo se starými známými a za chvíli zmizel v druhém vagónu.

Alena už zatím seděla pohroužená do bílých stránek učebnice. Textilní nauka jí dělala jako velmi nudný předmět ještě dost starostí, ale škola neuznávala nechuť ani nudu a Alena věděla, že se to naučit musí.

Četla tedy dlouhé odstavce, vracela se k nim a namáhala se zachytit do paměti suché věty; teprve za chvilku pozvedla hlavu k oknu.

Jako snad každé děvče použila okno především jako zrcadlo, sňala bílou čapku a uhladila si kolem spánků světlé vlasy. Vlnily se mírně přes uši k bílému krku, nepotřebovaly opravy, avšak Aleniny ruce musely udělat ten bezděčný pohyb, tak vlastní ženám a tak častý, že bez něho by to snad ani nebyly ony. Pak si ještě upravila modrou vázanku pod krkem a konečně byla se svým zevnějškem spokojená. Podívala se ven.

Jarní krajina se táhla do dáli mírnými pahorky. Ze země, celé pokryté čerstvou mladou zelení, vystupovaly řídké páry, osvětlované prvními paprsky, osení se lesklo, nedalekou vesnici ohlašovaly bílé štíty i obláčky kouře nad střechami, po cestě se mihli dva chodci, muž a žena; on s kosou na rameni, ona s nůší na zádech.

Pak přeletělo hejno černých vran a Aleně se zdálo, že slysi jejich krákání, tak divné v tuto dobu, když je slýchala nejvíc v zimních zasněžených polích. Všecko jí připadalo tak známé, protože tudy jezdila den co den, a všecka krása zevšední, máme-li ji před očima stále.

Odvrátila hlavu od okna, aby se podívala na místo proti sobě. Kdosi se tam posadil a ona na sobě pocítila cizí pohled. Nejdříve viděla velké brýle s černou obrubou, jejichž skla zvětšovala tmavé oči. Potom zahlédla silný skobovitý nos, pečlivě dozadu sčesané vlasy a poněkud červenou tvář. To bylo vše, co mohla postřehnout v jediném okamžiku.

Uvědomila si, že toho asi devatenáctiletého mladíka odněkud zná. Odkud? Marně pátrala v paměti. Když viděl, že si ho všimla, maličko hnul hlavou a sotva znatelně se usmál. Neopětovala jeho úsměv. Vzala znovu knihu o látkách a ponořila se do studia. Ale tušila, že se ten člověk na ni dívá. Zlobilo ji to.

Vždycky ji zlobila mužská zvědavost a ona se proti ní bránila ostrými pohledy a opovržlivým odvracením. To však nebránilo tomu, aby se za ní muži nedívali, neboť její nápadná a oduševnělá krása bila do očí a rázem uchvacovala.

„Co to čtete hezkého, slečno?“ odhodlal se mladík k otázce.

Okamžik uvažovala, má-li mu odpovědět. Pak mu mlčky podala knihu. Podíval se na titulní list, pohodil hlavou a usmál se:

„To znám. Moc zábavné to není.“

„To není,“ usmála se také, protože jí tak uznale vpadl do jejího vlastního úsudku, „ale co se dá dělat?“

„Už jsem vás kolikrát viděl, slečno, a vždycky se takhle moříte. Proč se neučíte doma?“

„Kdo vám říká, že se neučím doma?“

Na okamžik se zarazil jejím výpadem.

„Myslím si to, protože teď doháníte, co jste zaspala.“

„A vy umíte všecko?“

„To si myslím!“ řekl sebevědomě. „Dokud všecko neumím, nechodím spát.“

„Říkáte, že jste mě kolikrát viděl - kde jste mě viděl?“

„Kde jinde, než tady ve vlaku, když procházím a hledám volné místo. Je to asi dva měsíce, seděl jsem proti vám, ovšem o dvě místa dál. Všiml jsem si vás dobře. Ale vy si mě nepamatujete, zdá se mi. Zato já si pamatuji vás.“

„Opravdu, nevzpomínám si!“ zasmála se zvláštním tónem, jaký si osvojila proti hochům, a hrála si s okrajem knihy.

„No, nemyslete si, že bych se o vás nějak zvlášť zajímal,“ oplatil jí, „ale zapamatoval jsem si vás, protože mi o vás něco řekli.“

„Co vám řekli?“ otázala se prudce a její oči se střetly s jeho zrakem, v němž doutnalo cosi jako posměšek.

„Chcete to vědět?“

„Ano.“

„A nebudete se na mě zlobit?“

„Nebudu!“

„Dobrá, na vaši odpovědnost. Říkali mi něco o kapitánovi.“

Alena na okamžik strnula, zbledla a opět zčervenala. Její oči zasvítily. Odvrátila je stranou a zhroutila se do koutka. Opřela hlavu o žlutou stěnu vagónu a za malou chvíli jí otřásal pláč.

Mladý muž se zarazil.

„Vidíte, proč jste to chtěla vědět? Ostatně, nic si z toho nedělejte! Není to ošklivá přezdívka.“

Podívala se na něho krátce a řekla:

„Nechte mě! Mlčte!“

A schoulila se opět do koutka.

Neměl ani dost taktu, aby ji požádal za prominutí, místo slov si začal pohvizdovat, a to ji ještě víc pobouřilo. Dala si kapesník na oči tak, aby jí do nich mladý muž neviděl. Pokoušel se později znovu s ní navázat hovor, ona však tvrdošíjně mlčela, takže nakonec upustil od dalších pokusů.

Alena se zatím pohroužila do myšlenek. Slovo „kapitán“ pro ni znamenalo velikou urážku. Sama nevěděla, proč ji to slovo tak pobuřovalo. To, co s ním bylo spojeno, se událo před třemi roky, teď už mělo být zapomenuto - ale zase se to ozývá z těch úst pod protivnými brýlemi.

Chodila tehdy ještě do měšťanské školy a podařilo sejí prosadit, že jí doma koupili hezké námořnické šaty. Když si je poprvé oblékla, dívala se ustavičně do zrcadla, jak jí to sluší. Byla nadšena. Tmavomodré šaty s nařasenou sukní, podkasanýin živůtkem, s bílými prýmky na rukávech a na širokém límci, bílá čepice, baret s odznakem ji přivedly v nadšení. Šaty obdivovaly i ostatní dívky a v prvních dnech o poledních přestávkách byla Alena předmětem rozhovorů a úvah.

Zato hoši ji neobdivovali. Našli příležitost k posměšku, aby se pomstili za chladnost, s jakou jim Alena čelila, když odmítala jejich vtipy a pozvání ke schůzkám. Pomstili se jí rafinovaným způsobem; jednoho dne, když vycházela odpoledne ze školy, se za ní ozvalo z houfu hochů:

„Pán, pán, pán, pán,

děvče kapitán,

má špinavou čepici,

poskakuje ulicí.“

Ohlédla se s opovržením, hlas ztichl, ale posměšná písnička se ujala. Alena ji pak slyšela téměř na každém kroku. Když to nebyla právě písnička, ozvalo se aspoň: „Pane kapitáne!“ nebo „Kapitán jde!“

Dovedla se s nimi potýkat, také se nějakou dobu potýkala, avšak tím věc jen zhoršovala, a proto po čase přestala. Nasytili se pomalu všichni a jen čas od času se ozvala narážka na „kapitána“.

Alena věděla, že i mezi děvčaty se o ní jinak nemluví než jako o „kapitánu“, třebaže ne s posměchem, ale ona to slovo nenáviděla jako nejhorší poskvrnu.

Umiňovala si, že na to nebude myslet, ale kdykoli vyslechla bezděčně jakoukoli narážku, vzrušovala se a dlouho trápila. Námořnické šaty ji přestaly těšit hned po oné události; svlékla je a žádné hrozby ji nepřiměly k tomu, aby je oblékla ještě jednou. Dotrhávala je po ní mladší sestra Růžena a Alena se odvracela s nevolí, kdykoli ji v nich viděla.

Od události s „kapitánem“ uběhly celé tři roky, Alenino srdce se za tu dobu vzmužilo, naučilo se statečněji dívat na svět a dnes ji už takový posměšek sotva rozrušil.

A přece, když nyní slyšela tu narážku od mladíka naproti, sevřela její nitro nějaká lítost. Slovo, které vyřkl, očekávala nejméně.

Poznala, že lidé jsou škodolibí, že nezapomínají, a hořkost nad tímto poznatkem jí zasmušovala pohled na svět. Dusila se v slzách a marně si umiňovala, že na to nebude myslet a že to nic není. Slovo „kapitán“ se ozývalo na dně její duše stále, znovu a znovu ji dokázalo rozhněvat.

Mladík zatím odešel kamsi ke svým známým na druhém konci vagónu a hlučně se s nimi bavil. Vrátil se až po dost dlouhé době a Alena byla ráda, že nemusela aspoň chvíli vidět jeho tvář. On se však usadil, jako by se nic nestalo, a obrátil se k ní.

„No tak, už mohu mluvit?“

Alena pouze potřásla rameny.

„Vidíte, že nejsem tak zlý. Nechtěl jsem vás urazit, věřte mi, nevěděl jsem, že vás to slovo tak mrzí.“

„Mohl jste to vědět už dávno! Všichni mě jen zlobí!“

„Já ne.“

„Vy také. Neznáte mě, přijdete ke mně poprvé a hned mě urážíte!“

„Už se to nestane, ujišťuji vás. Budu hodný, ale nesmíte se na mě zlobit. Nebudete?“

„Budu!“ odpověděla s důrazem a podívala se z okna. Vlak právě zastavil v malé stanici, kde nastupovala její kamarádka Marta.

Alena ji uviděla první a zamávala na ni. Za okamžik seděla Marta vedle ní. Mladíka si nevšímaly a bavily se spolu. Alena ani nemusela mluvit, veselá a živá Marta žvatlala o překot a její smích naplnil celé kupé. Mladík se konečně zvedl a beze slova odešel zase ke svým kamarádům.

„Kdo je to, znáš ho?“ zeptala se Alena.

„Tančila jsem s ním v zimě, ale nevím, jak se jmenuje. Vím jen, že mu říkali Jozka. Studuje reálku. Líbí se ti?“

Alena rozhodně zavrtěla hlavou:

„Je mi protivný.“

„Jsou všichni stejní,“ přisvědčila Marta.

„Z tebe ovšem mluví zkušenost,“ poznamenala Aleria.

„Poznala jsem jich pěknou řádku, to si můžeš myslet. Ale ani jeden z nich nestojí za to, aby se jimi člověk zabýval. A pak - takoví mladíčci! Než něčím budou...“

„Jsi praktická. Myslíš jen na vdavky.“

„Na vdavky musí myslet každé děvče. Co si namlouváš, kvůli čemu chodíme do těch škol? Kvůli tomu, abychom se něco naučily? Ba ne. Abychom se nějak dostaly mezi lidi a jednoho krásného dne se vdaly. To, co se tu naučíme, bude potřebovat z nás jenom málokterá.“

„Já se na to dívám jinak,“ povídala zvolna Alena. „Všecky předměty, které ve škole máme, jsou užitečné a nevíme, v jaké situaci se jednou ocitneme a jak nám ty věci budou dobré. Nikomu neškodí více vzdělání.“

„Ále,“ mávla rukou Marta, „já se vdám. Nějaké ty lívance budu umět, něco spíchnout také, ostatní se ještě vždycky mohu přiučit, tak jaképak starosti!“

„Bude to už brzy?“ ptala se Alena, aby zavedla řeč jinam. Věděla, že Martu nepřesvědčí.

„Přece víš, že chodím s Jarkou,“ odpověděla jí Marta. „Chceme se na jaře vzít. Tenhle ročník ještě dochodím, aby se neřeklo, a pak - školo, sbohem!“

Zasmála se tak vesele, že strhla k smíchu i Alenu.

Vlak už zatím vjížděl do nádraží, kymácel se po výhybkách a dívky, které předčasně vstaly, aby mohly rychle vystoupit, div neupadly. To jim dalo nový podnět k smíchu.

Když se zakymácely podruhé, cítila Alena, že ji pevně zachytily něčí nice. Ohlédla se. Za ní stál její dřívější protějšek. Vyvinula se z jeho rukou obratným pohybem a řekla téměř neslyšitelně:

„Děkuji."

Pak šla za Martou, neboť vlak už stál. Mladík vystoupil za nimi a před východem z nádraží pozdravil Alenu smeknutím klobouku. Poděkovala mu malým pokývnutím.

II

Odpoledne jela Alena domů zase s Martou a pak sama. Z Martiných řečí v ní zůstával vždycky jen chaos a ona se z něho dostávala, teprve když vystoupila z vlaku a ocitla se v úplné samotě bez lidí. Tu si teprve volně vydechla a připadala si jako na novém světě. Půlhodina cesty k domovu pro ni byla samotářskou procházkou, během níž si mohla všecko, co ji ten den potkalo, uvážit a utřídit.

Bývaly to nepatrné události, setkání, hovory, pro innohé bez velkého významu. Alena je však dokázala prožívat jako významné chvíle. Její velmi citlivé srdce reagovalo na všecko a vnímalo dobré i zlé. Prožívalo všecky radosti i bolesti daleko hlouběji a stále se zmítalo mezi krajnostmi. Dětská naivita se tu mísila s postupným poznáváním dospívajícího děvčete, jehož krása se setkávala na každém kroku s nebezpečím.

Ale procházka od vlaku domů stačila vždy k tomu, aby se v její mysli celý den urovnal a aby se ona sama mohla uklidnit. Od malého vesnického nádraží klesala cesta dolů mezi několika domy do polí a stáčela se vpravo do lesa; tudy se však kmitla jen krátce a pak se stočila k jiné vesnici.

Za lesem vedla pěšina k železniční trati a k domku hlídače. V něm žil Alenin otec, nevlastní matka a sestra Růžena. Alena znala cestu tak dobře, že i za nejhlubší tmy po ní mohla jít a ještě se zavázanýma očima.

Chodila zpravidla sama, jen ráno cestou k vlaku se scházela s několika lidmi, kteří jeli do města za prací nebo do škol. Zpáteční cesty bývaly zcela osamělé. Také dnes se na úzké, poněkud vlhké cestě neukázal ani človíček.

V polích se však ozývaly hlasy a v jasném vzduchu řehtali koně. Země voněla. V dálce se blýskaly dva pruhy kolejnic, klidně, zdánlivě bez života, jako by byly určeny k něčemu docela jinému než k tomu, aby po nich jezdily těžké vagóny s lidmi a náklady.

Pojednou se ozval od lesa hluk motoru a za chvíli se před Alenou na několik kroků objevil jezdec na motocyklu. Alena neměla ráda tyhle hlučné stroje, ustoupila z cesty a dívala se poněkud nevraživě. Avšak něco ji přinutilo, aby se podívala lépe právě ve chvíli, kdy ji motocykl míjel.

Jel na něm mladý muž v modrákách zámečníka nebo strojníka, v obličeji byl poněkud začerněný a na hlavě měl značně umazanou placatou čepici.

Patrně jel někam do města něco narychlo obstarat. Alena si všimla krátkých černých vlasů, které trčely kolem ucha pod čepicí, a krátkého pohledu, jímž se na ni podíval. A už zmizel v záhybu.

Alena cítila potřebu zastavit se a ohlédnout se za ním. Viděla jen půl hlavy proti bílému obzoru a to bylo vše. A přece jí všechno připadalo najednou nějak divné. Neznala toho mladíka, nikdy v životě ho neviděla, proč ji tedy vábil jeho krátký pohled?

Tuto otázku marně řešila teď i později. Jsou okamžiková setkání, při nichž zajiskření pohledu, trvající jen zlomek vteřiny, s sebou nese osudovou tíhu pro celý život. Měla jen krátký pocit vzrušení a něčeho sladkého, zároveň i teskného, jako když odchází líbezný sen.

Hlava za kopcem zmizela také rychle jako sen a Alena ještě stála na jednom místě a zamyšleně se dívala na linii obzoru. Pozvolna se vracela do skutečnosti a k cestě domů. Vykročila, a když přišly další myšlenky, představa jezdce s černou tváří se z její mysli ztratila. Vzpomněla si na dopolední cestu vlakem, na studenta a na jeho „kapitána“.

Ale teď už ji to slovo tak nedráždilo. Nemělo tu sílu jako ráno. Je hloupý a nevěděl, co říká, uzavřela tuto kapitolu. Nebudu si přece s hloupým chlapcem lámat hlavu, řekla si a zasmála se vesele, když si představila studentovy veliké brýle.

Otec železničář byl ve službě a právě se vracel z pochůzky po trati. Poznala zdaleka jeho houpavou chůzi a obláčky dýmu, poletující ve vzduchu kolem jeho hlavy. V nice nesl tašku, a když přišel k dceři, zastavil se.

„Tak už jsi tady?“ řekl zcela zbytečně.

Neusmál se přitom, ani se laskavě nepodíval. Z jeho očí pod hustým obočím se šířil nějaký jitřivý chlad a pátravá zvědavost.

„Ano,“ odpověděla, aby něco řekla, „maminka je doma?“

„Je. Co je ve městě nového?“

„Ani nevím. Tady jsou noviny.“

Podala otci večerník a on ho cestou pomalu četl. Alena šla za ním po úzké pěšině podél trati a vdechovala štiplavý kouř jeho dýmky. Čím víc se blížila k domovu, tím jí bylo teskněji. Matka už stála před domkem a vyhlížela ji.

„Dobrý den, maminko.“

„Cože tak dlouho nejdeš?“ odpověděla na její pozdrav.

„Touláš se kdovíkde a tady je plno práce! Hned se svleč a oškrábej brambory. Ale rychle!“

Něco si mumlala a zamračeně stoupala po žebříku na půdu.

Otec zůstal venku a Alena vešla do domku. Její mladší sestra Růžena seděla nečinně u okna a dívala se ven. Měla sváteční bílé šaty a líně si upravovala vlasy. Ani se na Alenu neohlédla, jen dlouze zívla a místo pozdravu prohodila:

„To je nuda!“

„Proč tedy něco neděláš, když se nudíš?“ žasla Alena.

„Hm, co bych dělala?“ odpověděla Růžena pohrdavě. „A proč taky?“

„Celý den se takhle povaluješ v bílých šatech, copak nemůžeš pomáhat mamince?“

„Dej mi pokoj!“ odsekla Růžena a Alena zmlkla. Svlékla si šaty, oblékla staré domácí, vypila kávu a snědla krajíc chleba, potom usedla na malou stoličku k bramborám.

Pracovala ráda, nevyhýbala se žádné námaze, ale nikdy nedovedla pochopit, proč Růžena není k ničemu vedená, proč je tak rozmazlená a nevychovaná. Byly přece obě nevlastní dcery druhé matky, a přece - Růžena se těšila zvláštní pozornosti, zatímco Alena musela dělat všecko a neměli pro ni ani vlídný pohled, ani jiné něžnosti. Matka na dcery přenášela otcovo měřítko. Ten z nepochopitelných příčin nadržoval vždycky Růženě a Aleně odpíral každý projev otcovské lásky.

Snad v tom byla Růženina úlisnost, s jakou se přibližovala k rodičům, pochlebovala jim v každém druhém slově - Alena to však nedovedla. Její přímé povaze se příčila každá neupřímnost a v jejích projevech bylo jen to, s čím souhlasilo srdce.

Děvče tím vším trpělo tajně, nemělo, komu by si postěžovalo, a po zvlášť prudkých výstupech s matkou tiše v noci plakávalo do podušky, aby to nikdo neslyšel. Probdělo mnoho nocí, když se mučívalo otázkou, proč je nikdo nemá rád.

Tak by se byla chtěla k někomu přimknout, opřít se o něho, přenést na něho všecku lásku a něhu svého srdce, ale nikdo takový na světě nebyl. Vlastní matka odešla už dávno a odpočívá pod zemí plných šestnáct let. Zemřela, když byly Aleně dva roky, takže se na ni ani nepamatovala. Znala jen její mlhavý obraz z otcova vypravování ve chvílích, kdy byl zvlášť dobře naladěn a macecha nebyla přítomna, a z vypravování tetičky.

Matčinu podobu uchovaly ještě dvě fotografie, jedna z jejích svobodných let, druhá ze svatby, na níž stála matka vedle otce krásná, bílá, s čistým pohledem v očích a s trochu nemoderním, ale krásným účesem z dlouhých světlých vlasů.

Jí si nemohla nikdy postěžovat, nemohla ji pohladit, políbit, říci jí něco krásného. Šeptávala jí sice leccos, když čas od času navštívila její hrob na hřbitově v Lesenicích - ale to bylo daleko a příležitostí k tomu bylo tak málo!

Sám otec chodíval na hřbitov jenom tehdy, když se náhodou dostal do těch míst, a to bývalo velmi zřídka. Ta, jež vystřídala matčino místo v rodině, si to nepřála, a otec její přání respektoval.

Vzal si ji pro peníze a musel mlčet k tolika jejím rozmarům, k nimž patřil i ten, že nechtěla, aby na první ženu příliš vzpomínal. V ženské chytrosti si vymyslela důvod, který na něho velmi zapůsobil:

„Nechci, abys na ni příliš vzpomínal, protože tím by ses mi odcizil; mám tě ráda,“ říkávala a on se pak snažil ze všech sil, aby jí nebožku nepřipomínal. Zavděčoval se jí i tím, že o mrtvé nemluvil vždycky hezky, a když takové řeči Alena zaslechla, velmi se tím trápila. Viděla v mrtvé matce ideál a ten si nedala ničím pošpinit, ani slovy, která pronášel její vlastní otec.

Dvakrát třikrát se s ním kvůli tomu ostře utkala, byla však přísně okřiknuta a od té doby tiše trpěla. A macecha jako naschvál často vyhledávala nějakou záminku k těmto hovorům, při nichž plýtvala jízlivostí. To dívku naplňovalo zprvu překvapením, později bolestí, jež musela být protrpěna celá, až do konce, v osamělosti nočních chvil, protože ve dne nebylo možné plakat.

Kdykoli pozoroval její zamyšlenost a smutek v očích, posmíval sejí. Dusila v sobě všechen žal, nestěžovala si nikomu. Otec se ukázal jako člověk, který přerval s matčinou minulostí poslední pouta, Růžena jako vnímavá a poslušná dcera svého otce rovněž a ona sama se před nevlastní matkou nesměla o drahé nebožce zmínit ani slovem.

Vedle vlastního otce a vlastní sestry si připadala jako cizí. Jako někdo, kdo zde nemá právo žít a kdo se sem vetřel nějakým osudným nedopatřením...

V takových poměrech se utvářela její povaha a ona později sama poznala, proč se na její duši naneslo tolik stínů, proč nemohla být tak bezstarostná a veselá jako jiná děvčata a proč ji to vše učinilo až škodlivě přecitlivělou.

Vystopovala pak v sobě také prvky umíněnosti, neústupnosti a vzdorovitosti a našla ve svém srdci konečně i nedostatek úcty k otci i nevlastní matce. To pokládala za veliké provinění a nutila se do laskavosti i lásky, avšak nedařilo sejí to tak, jak by si přála.

Proti své vůli mluvila odměřeně a cize, vyhýbala se hovoru a nejraději se uchylovala se svými knihami do kouta. Vykládali si to tak, že se musí hodně učit, a nechali ji aspoň po tu dobu v klidu. Sem tam padla také ironická poznámka, avšak Alena se nedala vyprovokovat k odpovědím a výstupům.

Studovala knihy, jak jí předepisovala odborná škola pro ženská povolání, dělala si poznámky, kreslila náčrty a zdánlivě si ničeho nevšímala, ale slyšela velmi dobře všechny kousavé poznámky a trpěla jimi.

Když se ocitla ve škole a mezi lidmi vůbec, zapomínala na život doma; její mládí zdravě a přirozeně vybuchovalo. Nevinná veselost jí hrála v očích i ve slovech. Měla vtip a dobré nápady. Byla respektovaná pro svou rozhodnost a přímost a ve škole ji měli rádi učitelé i učitelky.

Jedině když přišla domů a slyšela známé hlasy se zlověstnými tóny, všecko jako by na ni padalo. Nebylo úniku ani útěchy.

A přece, jak ráda by byla milovala domov, ten malý domek pod lesem, kde se za jasných dní smálo slunce v širém prostoru, kde voněl a tměl se les, kde kolejnice unášely duši a sen do daleka, do neznáma, kamsi do jiných světů, cizích měst a přístavů, mezi lidi jiných ras!

Četla kdysi Vendyšovu povídku Ve strážním domku a představu, kterou si podle ní udělala, přenášela i na svůj domov.

Jaký idylický život, jaká prostá krása v tomto kousku odříznutém od ostatního světa, v tomto světě služby jiným! Nutila se do přesvědčení, že život v otcově strážním domku je týž jako v povídce, a udržovala svou iluzi přes všecka rozčarování.

„Růženko, pojď si sednout ven!“ ozval se zvenčí otcův hlas. „Už jdu, tatínku," odpověděla Růžena, její šaty zašustily a vzápětí vyšla. Sedla si opatrně vedle otce na lavičku pod lípu a vesele se spolu dali do řeči.

Vyprávěla, kam půjde v neděli tancovat, s kým mluvila včera, když byla ve městě nakupovat, a otec jí přívětivě přizvukoval.

Takhle nikdy s Alenou nemluvil. Jeho tón vůči ní nikdy nebyl takhle povolný a účastný.

Alena jen trpce pohodila hlavou a pokračovala v práci. Za malou chvíli vstoupila matka s otepí suchého klestí, které položila k plotně.

„Ještě nejsi hotová? To je doba!“ spustila hned příkře. „Nemohu to přece strhnout najednou,“ bránila se mírně Alena. „Když to má být hotovo, ať mi jde Růža pomáhat!“

Matka poodešla k oknu.

„Růženko, slyšíš, máš jít Aleně pomáhat!“

„Ani mě nenapadne!“ ozvalo se zvenčí. „Už jsem dělala dnes dost a mohu si přece také trochu odpočinout!“

Nikdo ji nenapomenul, ani otec, ani matka, která mezitím rozdělala v kamnech oheň a postavila na plotnu hrnec s vodou. „A už dělej, ať je to!“ přikazovala Aleně.

Ta neodpověděla a pokračovala v práci. Konečně byla hotová a chopila se vaření. Postavila na kávu, připravila hrnky, mísu, přikládala do plotny pod brambory. Matka zatím odešla ven a sedla si pod lípu, aby se zúčastnila společného hovoru.

Alena si vzpomněla na ono podivné setkání s neznámým motocyklistou a tato vzpomínka ji radostně naladila. Proti všemu očekávání si začala tiše zpívat:

„Až si na tě vzpomenu, bude to jen sen, až si na tě vzpomenu, vzpomenu si jen.“

Popěvek kdesi kdysi slyšela a zapamatovala si z něho jen tato slova, k nimž si přidala vlastní melodii - a stačilo jí to na písničku. Mezitím co zpívala, uklidila světnici, přichystala na stůl a zakrátko byla večeře hotova. Ti, co seděli venku, přišli k hotovému.

Po večeři, ještě za světla, si Alena sedla s učením ven.

Rodiče a sestra zůstali ve světnici. Alena sice měla před sebou učebnice, ale příliš se studiu nevěnovala. Dala se raději unášet sněním, k němuž zde všecko svádělo: ticho polí, večerní zpěv ptáků v nedalekém lese, tak sladký před jejich usínáním, vzdálené hlasy a štěkot psů z vesnice, jemná vůně, linoucí se sem z polí a luk, a pak vlastní píseň srdce, smutná, vášnivá a roztoužená až k smrti.

Měla své oblíbené místo za domkem nad nevysokou strání, kde sedala na nízké dřevěné lavičce, ukrytá před celým světem. Neslyšela sem hovor ze světnice ani smích, jímž tam přímo hýřili.

Zde byla sama se svými touhami a hlasem srdce. Všechno to šumění kolem ní, směs hlasů, vůní a pohybů k ní mluvilo a dojímalo ji podivným pohnutím. V takových chvílích si tichoučce říkala jediné slovo:

„Maminko!“

Opakovala je i teď a vložila hlavu do dlaní.

Když konečně chtěla začít se studiem, byla téměř tma a na knihu už neviděla.

Pokračovala s ním až ve světnici, kde si udělala úkoly, a šla spát, když už všichni měli půlnoc. Potom znavená ulehla na lože vedle Růženy. Ta spala tvrdým spánkem a ze sna cosi nesrozumitelně vykřikovala.

Alena se pomodlila, udělala si na čelo křížek a ulehla. Za malou chvíli uzavřela její oči dřímota. Ale ještě se za těmi víčky kmitly dvě tváře: jedna červená s velkými brýlemi, druhá černá pod plochou čepicí.

Potom už byla jen tma...

III

Druhého dne měla Alena ve vlaku proti sobě zcela jinou tvář, nějakou ženu v šátku a s košíkem vedle sebe, nemluvnou, s pohledem nepřetržitě upřeným ven.

Alena se učila, ale přitom nenápadně pozorovala i okolí. Záhy postřehla včerejšího studenta s brýlemi, jenž ji patrně hledal, protože když zpozoroval její přítomnost, zůstal v témže kupé. Pokukoval po ní, a když měl pocit, že se na něho podívala, pozdravil ji. Ona ho však skutečně neviděla a neodpověděla mu. To ho patrně rozladilo, odvrátil se, mluvil s kamarády a ani jednou se nepodíval v tu stranu, kde seděla ona.

Ve městě vystoupil dřív a nevšímavě zmizel. Smála se tomu a vyprávěla o tom Martě, když šly ke škole, ale její smích byl trochu nuceny.

„Mně se zdá, že se o něho zajímáš!“ odhalila skutečnost Marta. „To je podezřelé.“

„Ba ne, ale je mi to k smíchu.“

„Neřekla bych, že se směješ zrovna od srdce,“ stála kamarádka na svém, „ostatně, není zrovna ošklivý. Jenže za Jarku bych ho stejně nevyměnila!“

„Máš ho ráda?“

„A jak!“

„Chodíte spolu často někam ven?“

„Každý večer. Přijde k nám, pak jdeme na procházku, on mě doprovodí domů a tak je to skoro každý den. V neděli býváme spolu celé odpoledne. To má v cukrovaru volno.“

„Poslyš, Marto, ráda bych se tě na něco zeptala."

„Prosím..."

„A nebudeš se mi smát?"

„Proč bych se ti měla smát?"

„Tak mi tedy řekni, je to hezké, mít někoho rád?“

„Slíbila jsem, že se ti nebudu smát. Tahle otázka je ovšem tak zábavná, že k smíchu je. Ale já se ti skutečně smát nebudu, aby ses neurazila, protože tě znám, a řeknu ti jedno: je to moc a moc hezké. Tak hezké, že si to stěží dovede představit někdo, kdo to ještě nezná.“

„Také si vždycky myslím, jak je to asi krásné,“ blouznila Alena, „a já nemám nikoho! Jak to chodí u nás doma, víš. Maminku nemám. Jediný člověk mě měl v životě rád, a to byl malý Láďa. Když tenkrát spadl ze žebříku a půl roku ležel jako lazar, navštěvovala jsem ho a četla mu knížky. Měl mě moc rád. Jeho oči se jen zaleskly, když jsem přišla, a úzkostně na mně visely, když jsem odcházela. Měl strach, že už nepřijdu. Sedala jsem u jeho postele a on mi tiskl ruku. Když jsem ho někdy pohladila po vlasech, plakal. Potom umřel a já zůstala zase sama.“

„A proč se nezamiluješ?“

„Do koho?“

„Což je málo chlapců? Podívej se, kolik já jich vystřídala!“

„Já nemám takovou povahu. Mně nestačí jen zábava, já hledám něco hlubšího. Hledám duši.“

„Jsi blázínek. Až poznáš víc lidi, uvidíš, že máš moc naivní ideály."

„Myslím, že mi nerozumíš, Marto.“

„Nevím. Ale radím ti, abys byla opatrná, až se zamiluješ. Takoví lidé jako ty bývají často zklamáni. Žádají příliš mnoho.“

„Ale já nechci mnoho!“ Alena téměř vykřikla. „Chci jen trochu lásky!“

„Ten s těmi brýlemi pro tebe nebude,“ prohodila Marta znalecky.

„Také o něho nestojím. Jako on o mne.“

„Uvidíme,“ dokončila Marta řeč. „Teď už o tom nebudeme mluvit, jsme u školy.“

Když byla Alena sama, uvažovala o Martiných slovech, obracela je a hodnotila jejich význam. Proč říkala, že ten s brýlemi pro ni nebude? Znala ho tak dobře nebo ho tak záhy prohlédla? Ostatně, proč na něho myslí, stojí vůbec za to?

Toho dne ho zase neviděla, ačkoli se na nádraží nenápadně ohlížela. Patrně jel domů pozdějším vlakem anebo se vyhýbá setkání.

Večer bylo doma zle.

Otec, který neměl službu, odešel do vsi a vrátil se až pozdě v noci. Alena ještě seděla nad knihou a matka klímala u stolu. Růžena už dávno spala.

Šel vrávoravým krokem a kopl psa, který ho vítal radostným štěkotem, pak vrazil hlučně do dveří. Opilství byla jeho veliká vada, kterou trpěl a kterou obzvlášť trpěla jeho rodina.

Alena zbledla.

Když vstoupil,musel se zachytit kliky, aby neupadl. Služební čepici měl posunutou daleko do týla, vlasy rozcuchané a vousy mu schlíple visely dolů.

Alena ho už dávno takto neviděla. Poslední dobou chodil do hospody častěji než jindy, ale takhle přespříliš se neopíjel. Býval v opilosti bezpříkladně hrubý a násilnický. Obě ženy ho znaly, a proto jimi proběhla vlna strachu.

„Kde je večeře? Chci večeři!“ vykřikl a postoupil o krok, ale zapotácel se a musel se znova přidržet dveří.

Matka vstala a předložila mu jídlo, které měla uschované v troubě. Sedl si ke stolu a Alena s knihou před ním ucouvla na druhý konec.

„Co přede mnou utíkáš? Copak koušu?“ křičel, Alena však neodpověděla.

„Co to je? Cos to zase ukuchtila? Vždyť to není k jídlu!“ obrátil se na matku.

„Je to kousek králíka od oběda,“ vysvětlovala matka, „se smetanovou omáčkou.“

Otec odstrčil talíř.

„Nechci to! To je pro psa, a ne pro člověka! Uvař něco jiného!“

„Ale co? Vždyť doma nic nemáme!“

„Copak na půdě už není nic?“

„Je tam kousek uzeného, a ten nechávám na neděli.“

„Jakápak neděle! Neděle neneděle! Uvařit, poroučím!“

Matka odešla do předsíně a otec se obrátil k dceři. Sledovala ho znepokojeným pohledem.

„A co ty...?“ označil ji velmi ošklivou nadávkou, a než mohla odpovědět, chytil ji za ruku. Chtěla se mu vyškubnout, ale on, přestože byl opilý, ji držel pevně.

Couvala před ním, bledá a ustrašená, on ji však přitahoval blíž a druhou rukou ji vzal za vlasy.

S napětím všech sil se mu vytrhla, přestože v jeho ruce zanechala hrst vlasů. Držel je proti světlu a smál se. Alena mezitím utekla do druhé světnice a zamkla za sebou. Zpozoroval to, vrhl se ke dveřím a bušil na ně.

„Otevři, nebo tě zabiju!“ vykřikoval.

Zatím se vrátila žena.

„Co děláš, Prokope?“

„Tys tady taky?“ obrátil se k ní. „Kde máš maso?“

„Udělám ti vejce. Maso necháme na neděli. Neměli bychom nic jiného.“

„Co, ty že neuděláš maso?“

„Neudělám!“ odpověděla pevně.

Odešla do kuchyně a on vrávoral za ní. V kuchyni pak začalo dílo zkázy. Tloukl nábytkem a házel nádobí na zem, zatímco žena před ním s hrůzou ustupovala. Potom se vrhl na ni, srazil ji k zemi, stiskl jí hrdlo a začal ji škrtit. Z úst přepadené ženy se ozval zoufalý výkřik, a to bylo pro Alenu už příliš.

Otevřela dveře, několika skoky se ocitla pod hodinami, kde bývala šňůra na prádlo, vzala ji a vzápětí se objevila ve dveřích kuchyně. Jediným pohledem zhodnotila situaci. Otec se k ní obrátil a vztáhl proti ní ruce.

Využila to, hodila na ně šňůru, bleskurychleji kolem nich omotala a utáhla. Překvapen jejím útokem nepochopil hned její úmysl, a než se vzpamatoval, měl ruce pevně spoutané. Svázala je pevně, ale zase jen tak, aby to nebolelo. Necítila vůči němu nenávist, považovala to jen za nutné opatření, aby v opilosti neprovedl zločin.

Potom vzala otce za svázané ruce, dovedla ho k posteli, zula mu boty a uložila ho do peřin. Svléknout ho nemohla, protože by mu musela rozvázat nice, a to bylo nebezpečné.

Bránil se, kopal, kousal, potom však přemožen únavou usnul bez jediného hlesu. Matka zatím v kuchyni sbírala střepy. Alena viděla v jejích očích slzy a přes všechnu nelásku, jakou jí macecha projevovala, ji objala kolem ramen, jako by jí chtěla dokázat, jak s ní cítí.

Matka k ní beze slova obrátila oči.

„Ale ty krvácíš!“ zvolala pojednou a ukázala na Aleninu ruku.

Dívka teprve teď ucítila na paži krev a zároveň i bolest.

„Kousl tě, viď?“

Matka přinesla kus látky, vymyla jí krvavou ránu, potřela jódovou tinkturou a zavázala.

Tu noc šly obě spát až po půlnoci.

Ráno otec dlouho spal.

IV

Alena mu uvolnila ruce ještě v noci, nicméně šňůru vzala pro jistotu k sobě. Matka spala u dcer ve světnici, ale obavy byly zbytečné. Otec ležel jako zabitý, neprobudil se ani k snídani a vstal teprve v deset hodin. Nevěděl už o ničem. Avšak žena mu to připomněla, když chtěl jíst:

„Nemám ti do čeho nalít kávu! Všecky hrnky jsi rozbil! Nebudeš snídat!“

Podíval se na ni nechápavě.

„Cože jsem udělal?“

„Ty už to nevíš, viď?“

„Opravdu nevím.“

„Tak ty nevíš, co jsi dělal včera večer, když jsi přišel z hospody? Rozbil jsi všechno nádobí, roztloukl nábytek a mě jsi chtěl uškrtit. Nebýt Aleny, uškrtil bys mě docela! Zvíře!“ Nereagoval na její hrubou, ale oprávněnou nadávku a jen těžce se rozpomínal na včerejšek.

„Pamatuj si, tohle se víckrát opakovat nebude! Ještě jednou a odejdu, dělej si pak, co chceš. Vzala jsem si tě a měla jsem peníze, mohla jsem se vdát mnohem lépe, ale už se stalo, muže opilce však nechci! A vařit dřív nezačnu, dokud nebude zase všecko v pořádku a dokud nekoupíš nové nádobí!“

Odešla a bouchla za sebou dveřmi. Ve světnici bylo ticho. Za nějakou chvíli vyšla Růžena s ruksakem na zádech a vrátila se až odpoledne s novým nádobím a uzeninami, které nahradily oběd. Matka se vrátila až k večeru a zanedlouho za ní přišla i Alena.

Byla toho dne stále rozrušena po včerejší události a probdělé noci. Viděla před sebou obrazy předchozího večera a vnímala ještě téměř fyzickou bolest chvíle, kdy ji otec chytil za ruku a vyrval jí vlasy.

Cítila ve svých dlaních šňůru, pevně svíranou a zatahovanou kolem rukou, které chtěly vraždit. Vlastní rány na paži si ani nevšímala. Skrýval ji obvaz, a když se spolužačky ptaly, co se jí stalo, vymluvila se na úraz.

Martě byla hned nápadná její zainlklost, ale nenaléhala na kamarádku, která bývala takto zasmušilá častěji. Ve škole byla Alena ten den velice roztržitá a nemohla se soustředit na učení. Tak zvolna míjel čas, až konečně zazvonil školní zvonek a přinesl vysvobození.

Doma se o včerejšku nemluvilo. Otec byl ve službě, chvílemi seděl ve světnici, chvílemi venku, ale vyhýbal se Alenině pohledu. Patrně cítil své provinční. Prohodil s ní jen dvě tři slova podivně změklým a zjihlým tónem a ona mu lhostejně odpověděla. Všechno jako by na ni padalo.

Šla na svoje oblíbené místo za domek a snažila se soustředit na učení, ale marně. Myšlenky jí bloudily sem a tam, roztříštěné, nejasné, a s nastávajícím večerem padal do duše děvčete těžký, bezútěšný smutek.

Zamyslela se nad svým životem plným ústrků a temna.

Od malička jí bylo souzeno trpět tělesně i duševně. Nebylo snad dětské nemoci, která by ji minula, teprve ve dvanácti letech zesílila tak, že zůstala ušetřena dalších. Avšak ještě větší a těžší byla duševní trýzeň z nelásky a odstrkování. Jen jeden rok byl světlý - ten, který prožila u babičky v Letňanech, když v deseti letech onemocněla plicním katarem.

Dnes jí ten rok připadal jako pohádka, prožitá v malé dřevěné chatě pod vrškem, kde se táhl neveliký háj dubů a bříz, v němž si hrála s kamarádkami.

Dobrá stará babička, která žila jen pro svá vnoučata, však po roce zemřela a Alena musela opět domů. Po celý tento šťastný a slunný rok netrpěla ničím, blažené ovzduší babiččina výměnku na ni působilo tak blahodárně, že nezastonala a že se ani její duševní obzor ničím nezkalil.

Potom však přišly chvíle, kdy byla nucena k těžké práci, kterou nemohly drobné dětské ručky zastat. Později znala už jen týrání a pláč. Jen s velkou námahou prosadila, že mohla chodit do měšťanské školy a poté do odborné, a to za stálého vyčítání, co to stojí peněz a že z ní nic nebude.

Alena si však umínila, že všem ukáže, co z ní jednou bude, a k tomuto cíli směřovala důsledně. Učila se, chápala se každé příležitosti k sebevzdělání a vyzbrojovala se pro život praktickými zkušenostmi.

Měla ale i chvíle slabosti, kdy podléhala smutku, jaký přináší každé mládí, i to sebešťastnější. I teď přišla taková chvíle. Aleně se zdálo, že na ni padá soumrak. Neplakala, jen její duše tiše sténala. Co bude dál, co přinese další život, jaké těžkosti, jaká nová strádání?

Kouzlo domova, o němž stále snila a ve které stále doufala, včerejškem zmizelo nadobro. Kolem sebe cítila jen pouhé zdi bez duše, vězení čtyř lidí, které neváže dohromady láska, nýbrž pouhá nutnost. Perspektiva do budoucnosti se jí jevila ještě trudnější. Co bude následovat ?

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Alena.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.