JIŘÍ CHALUPA

Don Carlos
a ti druzí

KARLISTICKÉ VÁLKY
VE ŠPANĚLSKU V LETECH 1833-1939

Copyright © Jiří Chalupa, 2008

Cover © Karel Kárász, 2008

Czech Edition © Nakladatelství Epocha, Praha 2008

ISBN 978-80-87027-57-8

Jedno stádo a jediný pastýř na celém světě.

Jediný panovník, jediné impérium a jediný meč.

Hernando de Acuña, 1540

OBSAH

ÚVOD

I. Když se ř ekne karlismus

1. Pár definic a jedna stru č ná chronologie

2. P ř íbuzní v Evrop ě

3. Zm ě na a nehybnost

4. B ů h, Vlast, Král - a možná také fueros

5. Za panovníka z Boží v ů le a proti liberál ů m

6. Církev, venkov a zkorumpovaní politici

7. Kontrarevolu č ní amalgám a boj za návrat „starých zlatých č as ů “

8. Liberální (r)evoluce a hra na demokracii

9. Karlistická zem ě a její mýty

10. Násilníci

II. Cestou zrodu

1. Oltá ř a tr ů n

2. Církev bojující

3. Sladký Ferdinand

4. Apoštolští se bou ř í

5. Od manifest ů ke Vzpou ř e ponížených

6. Bitva o nástupnictví

7. Don Carlos

III. První karlistická válka

1. Horký podzim

2. Válka Bourbon ů

3. Budování pevnosti

4. Strý č ek Tomáš

5. Král na bojišti

6. Partidas

7. Barba ř i

8. Na Bilbao!

9. Tygr z Maestrazga

10. „Interbrigadisté“

11. Zast ř elte je všechny!

12. Expedice

13. Mír má jméno Vergara

14. Epilogy a bilance

IV. Karlismus v letech 1840-1868 A DRUHÁ KARLISTICKÁ VÁLKA

1. Nep ř esv ě d č ení

2. Svatební projekt

3. Válka ranních ptá č at

4. Cabrera se vrací

5. Ukázn ě ný princ

6. Pochod na Madrid

7. Princezna píše dopis

8. Bílá internacionála

V. Karel VII. a t ř etí karlistická válka

1. Sli č ný princ

2. St ř et civilizací

3. Tygrovo lou č ení

4. Manévry

5. Všechno špatn ě

6. Partyzáni

7. Fará ř -loupežník

8. Fanfaróni

9. Ceremonie, ženy, manifesty

10. Vlastní stát

11. Remízy, remízy a jedna Restaurace

12. Krvavé finále

13. „Vrátím se“

VI. Karlismus v období 1876-1931

1. Zpytování sv ě domí

2. Hubená léta

3. Zmrtvýchvstání

4. Nové století

5. Jaimismus

6. Poh ř bívaní

VII. Republika a válka (1931-1939)

1. Brzda revoluce

2. Konspirace

3. Chlapík z Andalusie

4. Rubikon

5. Requeté - „ č tvrtá karlistická válka“

6. Na rozbou ř eném mo ř i

7. Sjednocení

VIII. Karlismus v letech 1939-2005

1. Poražení vít ě zové

2. Caudillo se zlobí

3. Princ z ciziny

4. „Rudý“ karlismus

5. Poslední bitva

6. Na okraji

KARLISTI Č TÍ PRETENDENTI ŠPAN Ě LSKÉHO TR Ů NU

CHRONOLOGIE

BIBLIOGRAFIE

Obecné práce o karlismu

První karlistická válka (1833-1840)

Druhá karlistická válka, povstání Matiners (1846-1849)

T ř etí karlistická válka (1872-1876)

Karlismus v období druhé republiky a ob č anské války (1931-1939)

Karlismus v období frankismu

ÚVOD

Následující stránky nabízejí čtenáři dlouhou, téměř dvousetletou procházku novodobými španělskými dějinami, procházku, během níž budeme - poněkud netradičně - sledovat příběh jedné významné evropské panovnické dynastie, která přes všechno vynaložené úsilí nikdy oficiálně na královský trůn neusedla. Přesto její příznivci a stoupenci, karlisté, poznamenají moderní španělskou historii zcela nepřehlédnutelným způsobem. Jejich projekt „návratu do starých zlatých časů“ se s vizemi španělských liberálů a zastánců moderního kapitalismu střetne v několika značně krvavých a destruktivních občanských válkách a v nespočtu menších, násilných i politických konfliktů. Dějiny karlistických válek nabízejí pestré a komplikované panorama, jehož detailnější analýza podle našeho názoru umožňuje pochopit ledacos důležitého ze španělské - a občas možná dokonce i evropské - historie posledních sto padesáti let. Čtenář ochotný se podobného podniku zúčastnit se setká s mnoha pozoruhodnými postavami španělské historie, jež jsou u nás prakticky neznámé, zatímco na jih od Pyrenejí už o nich po celé generace vyprávějí učitelé dějepisu žáčkům základních škol - neporazitelný generál Zumalacárregui, děsivý farář-loupežník Santa Cruz, charismatický fanfarón Ramón Cabrera, přezdívaný „Tygr z Maestrazga“, „sličný princ“ Karel VII. a celá plejáda dalších.

Autor těchto řádků si je velice dobře vědom toho, že z perspektivy české kotliny se španělská historie stále ještě převážně ztrácí v mlžných krajinách kdesi na horizontu evropské periferie. S výjimkou několika málo období - např. madridských Habsburků, dobývání Nového světa, občanské války 1936-39 či Frankovy diktatury - toho o někdejších zapyrenejských dějích, třeba v porovnání s dějinami Francie či Velké Británie, víme poměrně málo. Nebylo by tudíž zřejmě na škodu, ještě před četbou naší knihy, osvěžit si základní vědomosti o španělské historii 19. a 20. století letmým nahlédnutím do některé z obecných příruček, jako jsou např. rozsáhlé a podrobné Dějiny Španělska (Ubieto Arteta, A. - Reglá Campistol, J. R. - Jover Zamora, J. M. - Seco Serrano, C., Nakladatelství Lidové noviny, Praha 1995), o poznání stručnější Dějiny Španělska z Nakladatelství Libri (Chalupa, J., Praha 2005), popřípadě Dějiny Iberského poloostrova. Do přelomu 19. a 20. století (Polišenský, J. - Barteček, I., Olomouc 2002), text, který sice nepokračuje za hranici 19. století, na straně druhé líčí nejenom dějiny Španělska, ale i sousedního Portugalska, což má pro pochopení karlistických válek nemalý význam. Tento krátký „předexkurz“ do moderních španělských dějin doporučujeme zejména proto, že nutně omezený rozsah našeho textu nedovoluje vždy podrobně připomínat či vysvětlovat všechny důležité historické události, na něž karlisté svým svérázným způsobem reagovali, jakkoliv se tento deficit pokoušíme kompenzovat alespoň stručnými přehledovými poznámkami v závěrečné Chronologii. Karel Marx svého času konstatoval: „Snad žádná jiná země - s výjimkou Turecka - není v Evropě tak málo známa a špatně hodnocena jako Španělsko.“ Pokud následující řádky klasikovo tvrzení přinejmenším částečně vyvrátí a přispějí k tomu, aby v Česku španělské dějiny nepřipomínaly „španělskou vesnici“, nebylo úsilí spojené s jejich vznikem zbytečné.

Poznámka

Autor knihy je současně i autorem všech překladů ze španělštiny, katalánštiny a angličtiny objevujících se na následujících stránkách.

I. Když se řekne karlismus

1. Pár definic a jedna stručná chronologie

Přenecháme-li na úvod slovo historikům a politologům, získáme hned několik definic karlismu. Podle Jordiho Canala se jedná o „sociopolitické hnutí antiliberálního a kontrarevolučního charakteru zrozené na konci ancien régime“. Julio Aróstegui soudí, že karlismus je odpovědí ancien régime na liberální revoluci, jejímž hlavním cílem je „Starý režim“ bezezbytku zlikvidovat. Jaume Vicens píše o karlismu jako o „ozbrojeném hnutí španělského katolicismu, zarputile odmítajícím jakékoliv ideologické novoty“. Na ukázku tyto tři charakteristiky stačí, podobných - jakkoliv v detailech se lišících - definic je totiž takřka nepřeberné množství. Prakticky všichni badatelé se ovšem shodují v jednom: karlismus byl jedním z hlavních protagonistů španělských moderních dějin. A bezpochyby se nejedná o nijak přehnané tvrzení, i když historici tradiční liberální školy se po celá desetiletí význam karlismu snažili všemožně snižovat a vydávali jej za „pouhý doprovodný jev liberální revoluce“. Za zpátečnické a tmářské hnutí bez skutečné lidové základny, přičemž coby vysvětlení faktu, že po celé generace karlistickou kauzu podporovaly statisíce nezámožných „obyčejných“ Španělů, se vesměs uváděla extrémní chudoba „španělských lidových mas“ a současně umná politická manipulace ze strany karlistických elit, zejména pak z řad „sociálních inženýrů“ patřících ke katolické církvi. Ve skutečnosti se jen stěží lze s fenoménem karlismu vypořádat takto zjednodušujícím způsobem. Ať už se jedná o „karlismus bojovný a bojující“, tj. o jeho povstaleckou a válečnickou verzi z let 1833-1876, či o „karlismus politický“, tj. o pokus karlistických lídrů v závěru 19. století a na počátku století dvacátého učinit z karlismu reálnou alternativu ultrakonzervativní politiky, v obou těchto případech si karlismus získal mimořádně širokou lidovou podporu, nepochybně nejširší, jakou se jakékoliv konzervativní uskupení ve Španělsku oněch časů mohlo pochlubit. A přičtěme i následující: v letech 1820-1939 Španělsko zažije pět regulérních občanských válek a nespočet menších, leč rovněž závažných a destruktivních konfliktů. Za většinou z nich přímo či nepřímo stáli karlisté, kteří se na podobě španělských moderních dějin podepsali vskutku nezaměnitelným způsobem. Jejich „historický podpis“ však v průběhu času procházel významnými změnami, a tak ve vývoji karlismu lze vysledovat přinejmenším tři hlavní odlišné fáze:

a) Léta 1833-1876 ohraničují vrcholnou etapu karlismu, kdy bylo hnutí schopné zmobilizovat statisíce přívrženců a jeho nesmlouvavý zápas s liberalismem vedl ke třem rozsáhlým občanským válkám (1833-1840, 1846-1849, 1872-1876). Vedle nich karlisté v průběhu tohoto období vyvolají nespočet o něco méně významných, přesto však značně ničivých a krvavých ozbrojených konfliktů. V této fázi se rodí také karlistická legendistika a mytologie, objevují se hrdinové, mučedníci i karlistický folklor. Síla karlismu byla taková, že není nijak přehnané interpretovat 19. století ve Španělsku jako století jedné velké občanské války, někdy otevřené, jindy spíše latentní. Onu extrémně napjatou situaci výstižně popsal Miguel de Unamuno v jednom novinovém článku z r. 1933, když tvrdil, že bylo možné „chápat mír jako předehru další války a válku chápat jako předehru dalšího míru“.

b) 1876-1939. Od konce 70. let 19. století karlismus poněkud vyklidil pole a bojiště. Mnozí proto tvrdili a psali, že už je vlastně mrtev. Byl to však omyl. Konec monarchie a nástup druhé republiky znamenaly pro karlistické hnutí obrovský impulz. Tváří v tvář radikálním levicovým reformistům Azañova typu a stylu se karlismus promění ve skutečnou politickou alternativu pro řadu konzervativně uvažujících Španělů. Karlističtí requetés se během občanské války v letech 1936-1939 stanou jednou z hlavních opor tábora povstalců.

c) 1939-. Karlisté se po válce sice ocitnou na straně vítězů, mnozí z nich však poměrně brzy dojdou k názoru, že caudillo Franco jim jejich triumf „ukradl“. Řada příslušníků hnutí skončí nakonec v táboře oponentů režimu, přičemž Frankovo rozhodnutí obnovit bourbonskou dynastii v osobě „alfonsinského“ Juana Carlose je ještě utvrdí v přesvědčení, že ve třicátých letech bojovali za „nesprávného diktátora“. Pokus posledního karlistického pretendenta trůnu Carlose Huga o vybudování „nového karlismu“, opřeného o ideu samosprávného socialismu, skončí debaklem. Po smrti caudilla a návratu demokracie Španělé ve svobodných volbách rozhodnou o definitivní marginalizaci hnutí.

2. Příbuzní v Evropě

Britský historik a hispanista Martin Blinkhorn v úvodu své knihy věnované karlistům v období druhé republiky píše o karlismu jako o „jedné z největších zvláštností moderních evropských dějin“. A tvrdí současně, že jako „masové legitimistické hnutí nemá karlismus žádný evropský ekvivalent“. Na místě je tedy otázka: byl karlismus skutečně výlučně španělskou zvláštností? Odpověď není právě jednoznačná. Pokud chápeme karlismus - a interpretovat jej takto rozhodně lze - jako nedílnou součást kontrarevolučního hnutí v 19. století, nalezneme „karlisty“ téměř ve všech západoevropských zemích. Koneckonců už slavný britský hispanista Raymond Carr ve své knize Spain 1808-1939 napsal: „Španělsko dalo jméno liberalismu a současně přivedlo na svět karlismus jako klasickou formu kontrarevoluce.“ Dodejme ovšem, že monarchisticky orientovanou „konzervativní kontrarevoluci“ by ve španělských dějinách mohly reprezentovat i jiné síly, např. roajalisté bojující proti liberálům v období 1820-1823, popřípadě ultrakonzervativní pravicová Renovación Española za druhé republiky. Nesporným faktem zůstává, že karlisté měli v Evropě celou řadu více či méně vzdálených „příbuzných“: namátkový výčet bychom mohli začít nepochybně lidovou a nepochybně kontrarevoluční selskou vzpourou z Vendée proti pařížským revolucionářům z konce 18. století, pokračovat bychom mohli francouzskými legitimisty jako byl např. hrabě z Chambordu, portugalskými miguelisty a skončit třeba v Neapoli u Františka II. A tento výčet by nemusel končit nutně v 19. století, vždyť kupříkladu mexičtí cristeros ze 20. let století dvacátého by si se španělskými karlisty bezpochyby v mnohém rozuměli.

Pokud legitimismus chápeme jako hnutí ze všech sil bránící instalaci konstitučních a parlamentních monarchií, kompatibilních s liberálním a alespoň mírně demokratickým uspořádáním společnosti, karlismus by mohl být jednoduše interpretován jako španělská verze evropského legitimismu. Legitimisté, zrozeni z opozice vůči myšlenkám Velké francouzské revoluce na konci 18. století, pokládali za „nelegitimní“ všechny nové monarchie, v nichž byl panovník ochoten podřídit se vůli volených zástupců národa, či alespoň s nimi konzultovat svá rozhodnutí, přičemž by se všichni svorně pohybovali v právních mantinelech vymezených ústavou či základními zákony země. Legitimisté, a tudíž i karlisté, považovali podobný politický režim za „hřích“, pro ně jediná „skutečná“ monarchie byla pouze ta, kde král panoval na základě „Boží vůle“. Jakkoliv karlisté vždy zdůrazňovali, že panovník by se měl radit se svým okolím a respektovat tradiční zvyky a privilegia, nic to nemohlo změnit na faktu, že jejich vysněný král měl být panovníkem absolutním a absolutistickým. To byl z hlediska ultrakonzervativního tradicionalismu skutečně koncept celoevropský, nikoliv výhradně španělský. Většina zmíněných hnutí se koneckonců nevyvíjela ve vzduchoprázdnu a existovalo mezi nimi mnoho kontaktů.

V polovině 19. století, kdy v r. 1848 revoluce neodvratně buší na dveře evropských monarchií, se spolupráce mezi legitimisticky orientovanými kontrarevolucionáři zintenzívní natolik, že někteří historici píší o „bílé internacionále“. Karlisté, zejména v první válce, obdrželi významnou materiální pomoc ze zahraničí a v jejich řadách se objevili dobrovolníci z mnoha evropských států. Karlističtí vojáci - mezi ty nejslavnější patřili Rafael Tristany, Francisco Savalls nebo José Borges - potom zase vypomohou italským legitimistům v jejich bojích v letech 1840-1872. Některé evropské osobnosti pak mohou sloužit jako dokonalý obraz opravdových „internacionálních kontrarevolucionářů“. Francouzský hrabě Henri de Cathelineau, potomek šlechtického rodu z Vendée, jehož příslušníci zarputile potírali jakobíny, se v mládí aktivně zapojil do povstání vévodkyně z Berry, v Portugalsku bojoval po boku miguelistů, zúčastnil se první karlistické války, v r. 1861 se zbraní v ruce hájí zájmy neapolských Bourbonů a v r. 1872 se aktivně podílí na přípravách druhé karlistické války.

Na druhou stranu ovšem karlismus nepochybně specifickým fenoménem španělských dějin je, vždyť nikde v Evropě nenajdeme hnutí tak dlouhověké. Karlisté přežívají na španělské politické scéně už téměř dvě století, zatímco žádné jiné evropské legitimistické hnutí nepřečkalo krizi kolem roku 1880. Ještě v polovině 70. let 19. století je karlismus natolik silný, že dokáže vyvolat občanskou válku, která vážně otřese celým španělským státem. A ještě ve 30. letech 20. století má hnutí tolik energie, že se karlisté stanou jednou z významných součástí Frankova povstaleckého tábora, úspěšně likvidujícího druhou španělskou republiku i demokracii v zemi.

3. Změna a nehybnost

Dlouhověkost neznamená v případě karlismu nehybnost. Karlismus přežil i proto, že se dokázal přizpůsobovat měnícím se okolnostem - jakkoliv jeho podstata přetrvávala beze změn. V počátcích se jedná o hnutí opřené především o nespokojenost venkova v některých částech Španělska. V období třetí karlistické války pak karlisté fungují zejména jako ozbrojená složka katolické církve, snažící se smést ze scény nenáviděné liberály. Na dlouhé období tři generací potom karlisté odloží zbraně a budou se snažit dění za Pyrenejemi ovlivňovat v podobě politického hnutí. A v r. 1936, znovu s puškami v rukou, se připojí k povstalcům likvidujícím ve Španělsku republiku, demokracii a mnohdy i samotné základy západní civilizace. Základní ideologické i politické postuláty karlismu přitom po celé toto předlouhé období zůstávají prakticky totožné. Jak vysvětlit tak dlouhé přežívání hnutí, které - s poněkud diskutabilní výjimkou občanské války v letech 1936-39 - vlastně nikdy neslavilo úspěch a šlo od porážky k porážce?

Redaktoři týdeníku Chapel-Zuri z baskického Bilbaa v roce 1897 nabízeli čtenářům pozoruhodnou odpověď: „Existence karlismu je opravdovým zázrakem, jenž je možné vysvětlit jedině zásahem samotné Boží Prozřetelnosti.“ Podobné stanovisko zastával i katalánský karlistický předák - a současně šéfredaktor deníku El Correo Catalán - Luis M. de Llauder, který, kromě obligátní zmínky o Prozřetelnosti, na konci 19. století psal o „historické a současně Boží misi“, kterou karlisté, potažmo Španělsko, vykonávají pro celé křesťanstvo: „Jsme silní, jsme nesmrtelní a dokud budeme hájit katolické a monarchistické Španělsko, můžeme počítat s Boží pomocí.“ Jiný karlistický lídr, Mariano Fortuny, to ve svém projevu z r. 1896 shrnul zcela srozumitelně: „Karlisté jsou Bohem vyvolený národ“. Během třetí karlistické války se v karlistickém tisku mnohokrát objevilo populární heslo: „Bůh je karlista“. S představou vlastní výlučnosti se karlisté ostatně nerozloučili dodnes. Během kampaně před volbami do Evropského parlamentu v r. 1994 José Fermín Garralda, tehdejší předseda Comunión Tradicionalista Carlista, napsal do neotradicionalistického časopisu Aportes: „Karlismus je jako řeka Guadiana. Čas od času je téměř neznatelný, ale vždy se znovu objeví, omládlý a plný nových sil, tehdy, kdy jej společnost nejvíce potřebuje. Jsem přesvědčený, že v těchto návratech… je možné vidět jakýsi zázrak. Jestliže jsme něčeho dosáhli, bylo to proto, že tomu Bůh chtěl.“ V březnu roku 1988, během oslav Svátku mučedníků tradice, karlistická strana vydala prohlášení, v němž jsou dějiny karlismu, „vždy poráženého, ale nikdy neporaženého“, prezentovány jako nedílná součást Božího plánu, jehož konečným cílem je nastolení Kristova království na zemi. Jedině zásahem Všemohoucího je možné vysvětlit fakt „pro obyčejné smrtelníky i historiky nevysvětlitelný“, že karlismus nadále přežívá i po více než sto padesáti letech - zatím! - neúspěšných bojů.

Pokud necháme stranou tyto pozoruhodné, leč „pro obyčejné smrtelníky i historiky“ přece jenom příliš transcendentní interpretace, na adresu dlouhověkosti karlismu můžeme uvést následující. Karlismus se v průběhu své existence - jakkoliv byl vždy především ultrakonzervativním hnutím - dokázal přece jenom poněkud přizpůsobit měnícím se okolnostem a podmínkám. A tak karlisté čas od času vcelku umně využívali mechanismů - parlamentní demokracie, všeobecné hlasovací právo, politika realizovaná prostřednictvím profesionálních partají - o nichž tvrdili, že je jednou, po svém konečném vítězství, zlikvidují. I když tato karlistická akomodace byla obvykle nedostatečná, váhavá a nezřídka dokonce vynucená, přece jenom hnutí umožnila přežít v komplikovaných zákrutech novodobé španělské historie. Uveďme jako příklad propagandu, jejíž moderní formy karlisté zvládli poměrně úspěšně, přičemž si vždy byli vědomi, že ve španělské společnosti, složené i na konci 19. století převážně z úplných či částečných analfabetů (pro představu: podle sčítání obyvatelstva z roku 1860 bylo ve Španělsku 80 % totálních analfabetů, 69 % mužů a 90 % žen), je účinnější hymna než projev, obraz než akademická debata, romantizovaný příběh o karlistických hrdinech, třeba i ústně předávaný, než učené knižní pojednání. A karlismus bude skutečně často spíše než striktní politický program evokovat romantické dobrodružství, ve stylu rytířských románů, ve Španělsku odedávna tak oblíbených. Jiným příkladem karlistické operativní přizpůsobivosti bylo vytvoření requetés. Po debaklu ve třetí karlistické válce bylo zřejmé, že tradiční karlistická strategie ozbrojených bojůvek, partidas, patří nenávratně minulosti. Pokud chtěli karlisté uspět ve vojenském střetu s moderním státem, museli disponovat organizovanou, vycvičenou a slušně vyzbrojenou, jinými slovy militarizovanou silou. A tu se jim skutečně podařilo vytvořit, takže v polovině 30. let 20. století byli karlističtí requetés zdaleka nejlépe vycvičenou a vyzbrojenou milicí. A to bylo co říci ve státě, kde takřka každá politická strana nějakou ozbrojenou složkou disponovala. Requetés významným způsobem přispějí k vítězství protirepublikánského tábora v občanské válce a ukáže se, že i když karlističtí vojáci bojují za hodnoty svázané s minulostí, dokáží tak činit veskrze moderním způsobem. Salvador Campàs, karlistický veterán z Katalánska, v roce 1994 novinářům v rozhovoru vysvětlil, že správný karlista přistupuje ke karlistické ideologii „tvůrčím způsobem“. „Nemůžeme oživovat karlismus z roku 1833. Karlismus má výhodu, že se opírá o principy, které se přizpůsobují změněným okolnostem, vylepšují se, aniž by se přitom vzdalovaly tomu skutečně podstatnému a základnímu.“

4. Bůh, Vlast, Král - a možná také fueros

Tím se dostáváme k další důležité charakteristice karlismu, která mu rovněž pomůže dlouhodobě přežívat na španělské politické scéně. A tou byla a je značná ideologická vágnost karlistického politického projektu. Základní trojheslo „Bůh, Vlast, Král“ sice přetrvá beze změn, jinak bude ovšem karlistické ideologické poselství natolik nekonkrétní a široké, aby si v něm „to své“ mohl najít takřka kdokoliv. Historik Javier Ugarte upozorňuje, že jistá lakoničnost, typická pro karlistickou ideologii, byla nejspíše záměrná. Evidentní „prázdnota“ karlistického poselství usnadňovala úkol seskupit do jednoho víceméně semknutého šiku příslušníky nejrůznějších profesních i společenských tříd, mnohdy mimořádně odlišné co do vzdělání, životní úrovně i životního stylu. Termín „král“ nemusel znamenat nutně totéž pro zámožného velkostatkáře jako pro hladem strádajícího bezzemka, oba dva se však mohli snadno shodnout v tom, že chtějí „svého krále“, a oba dva zřejmě také podobně identifikovali své úhlavní nepřátele - liberály, ateisty, progresisty a vůbec všechny, kdo „karlistického krále“ nechtěli vpustit na trůn. Unamuno napsal v roce 1897, že karlistické heslo, zkracované na D. P. R. (Dios, Patria, Rey), vyvolávalo mezi mnoha obyvateli Španělska podobný pocit sounáležitosti jako S.P.Q.R. (Senatus Populusque Romanus) ve starém Římě či L. E. F. (Liberté, Égalité, Fraternité) mezi francouzskými revolucionáři na přelomu 18. a 19. století. Mimo tuto posvátnou triádu bylo ovšem možno různě manévrovat.

Kupříkladu tradiční tvrzení historiků, že karlismus byl pevně opřen o obhajobu tradičních historických privilegií periferních španělských oblastí, tzv. fueros, se tváří v tvář detailnímu zkoumání jeví jako představa značně zjednodušující. Co to vlastně byly a jsou fueros? Stručně řečeno, jedná se o starobylé právní normy, jimiž se ve středověku řídily jednotlivé oblasti, kraje či přímo obce. Ve snaze zalidnit a zcivilizovat rozsáhlé neosídlené a zpustlé kraje, které křesťanští králové v průběhu reconquisty dobyli na Maurech, panovníci poskytovali osobám, ochotným se na podobném projektu podílet, nejrůznější výhody a privilegia. Nejčastěji šlo o úlevy při placení daní a odvádění tributů, popřípadě o omezení či zbavení povinnosti sloužit v královském „celošpanělském“ vojsku. Např. v Navaře ovšem tzv. fuero general, pocházející ze 13. století, představovalo do značné míry svébytný a na centrální moci takřka nezávislý právní systém, s vlastním procesním právem a trestním zákoníkem, specifickými dědickými zákony, navarrskou venkovskou policií atd. Karlisté obranu fueros zdůrazňovali tehdy, když na svou stranu potřebovali získat obyvatele Baskicka, Navarry či Katalánska. Vyjadřovali se ovšem spíše ve středověkých než novověkých termínech a příznačné je, že když se v těchto periferních nešpanělských provinciích objeví moderní nacionalistické hnutí, karlisté s ním brzy vejdou v poměrně vášnivý konflikt. První karlistická válka zcela jistě nebyla válkou o tradiční zemská privilegia, jakkoliv to někteří dějepisci i dnes setrvačně opakují. Historici jako Mari Cruz Mina či José Ramón Urquijo poměrně přesvědčivě dokázali, že pokud necháme stranou verbální žonglérství karlistických řečníků, jak oficiální dokumenty, tak praktická politika karlismu vykazují poměrně pohrdavý vztah k fueros. Urquijo dokonce tvrdí, že mnohdy se karlisté chovali spíše jako kdyby chtěli zavádět contrafueros. Třetí karlistická válka bude v oblasti obrany fueros obdobná, jakmile řečníci sestoupí z tribuny, fueros mizí v moři mlčení a nezájmu. Navíc samotná karlistická interpretace fueros je anachronická, pevně zakotvená ve středověku, fueros jsou důležitá jako královské privilegium, kterým k sobě monarcha poutá periferní oblasti a současně brání přílišnému centralismu. Naopak Baskové, Navařané a Katalánci povětšinou fueros chápali - minimálně od poloviny 19. století - jako historický základ pro své vcelku moderní autonomistické programy.

Problém španělské jednoty - či spíše jejího tradičního nedostatku je tak komplikovaný fenomén, že si zaslouží podrobnější odbočku. Už Gerald Brenan kdysi ve své po všech stránkách mimořádné knize Španělský labyrint správně upozorňoval, že jedním z klíčových faktorů pro pochopení španělských novodobých dějin je uvědomění si nesmírné síly, kterou má ve Španělsku tzv. patria chica (doslova „malá vlast“). Regionální a dokonce municipální sounáležitost na většině španělského území dodnes jednoznačně převyšuje pocit loajality ke státu jako takovému, reprezentovanému obvykle centralistickým Madridem a idealizovanou „kolébkou španělského národa“, Kastilií. Obyvatelé Španělska jako by ponechali bez povšimnutí historický proces centralizace západoevropských národů - v příkladné podobě proběhnuvší např. u severních francouzských sousedů - a cítili se svázáni zejména se svým krajem, popřípadě svým městem či obcí. A pochopitelně se svou rodinou. Tato hierarchie - rodina, obec, kraj, a teprve až na úplném konci výčtu entity jako „španělský stát“ či „národ“ - vedla k tomu, že Španělsko v moderních dějinách přečasto připomínalo spíše volný svazek navzájem se svářících „republik“, než centralizovaný a kompaktní stát francouzského typu.

Rozpad córdobského kalifátu do věčně se svářících království taifas v 11. století jako by předznamenal celé španělské dějiny. Pokud se na horizontu objevila sjednocující idea, např. dobývání a kolonizace Nového světa, dokázali Španělé - či lépe řečeno Kastilci, Andalusané, Katalánci, Baskové, Galicijci atd. - spojit síly a vybudovat světové impérium. Podobný vliv na španělskou integraci míval i společný nepřítel, jako třeba Napoleon na počátku 19. století. K obraně proti francouzským okupantům se pak semkli téměř všichni. Po většinu času však ve španělské historii převládaly odstředivé tendence, které vládcům země komplikovaly jejich práci až do té míry, že importovaný savojský král Amadeus v r. 1873 ze země po dvou letech marných pokusů o zavedení alespoň minimální disciplíny a řádu utekl a hořce si stěžoval, že Španělům se vládnout nedá. Hlavním problémem všech, kdo se o vládu ve Španělsku pokoušeli, tedy vždy bylo především nalézt snesitelnou rovnováhu mezi efektivní centralizovanou správou a uspokojivou regionální autonomií. Pokud je tlak z centra příliš velký, periférie se od Kastilie odklání, vydává se po stezkách rebelie a volá po autonomii. Pokud centralisté svůj tlak naopak příliš povolí, Španělsko se začne okamžitě rozkládat. Během války za nezávislost proti Napoleonovi přes dvacet junt vyhlásilo nezávislost na centrální vládě. A když se zástupci junty v Murcii setkali s vyslancem britské vlády, prohlásili, že by k jednání rádi přistupovali tak, jak to činí delegace svrchovaných národů.

Za první republiky vlastně všechna větší města na jihu a východě země, od Sevilly až po Valencii, oživila starou středomořskou tradici městských států a začala vystupovat jako zcela svrchované a na jakékoliv centrální vládě nezávislé entity. Mnohdy dokonce i původně venkovské revolty zubožených chudáků, toužících se v první řadě dosyta najíst, přerůstaly v miniiredenty, vyhlašující svobodné a nezávislé státy o rozloze několika kilometrů čtverečních. Většina těchto vystoupení si ve skutečnosti nekladla za cíl získání nezávislosti a skutečné odtržení od Madridu, často šlo spíše jenom o emocionální vyhrocení protestu proti neschopné a problémy neřešící centrální vládě. V některých případech byla ovšem situace mnohem vážnější, což je nepochybně příklad Katalánska. Jak lingvisticky, tak kulturně Katalánsko v průběhu své historie směřovalo mnohdy spíše k jižní Francii než na západ, do Madridu. Tendence k separatismu byly ještě výrazně umocněny vyhrocenými ekonomickými rozdíly. Tradiční motor španělského sjednocování, Kastilie, byl a dodnes je chudý zemědělský kraj s nízkou životní úrovní. Mnohé periferní regiony na pobřeží (Baskicko, Katalánsko, Valencie) naopak historicky patří k těm nejbohatším a ekonomicky nejaktivnějším španělským zónám. Z mnoha důvodů je prakticky nepředstavitelné, že by španělská vláda mohla sídlit jinde než v centrální Kastilii (Toledo, Madrid). Kastilci, podprůměrní obchodníci a podnikatelé, nikdy nedokázali Španělsku nabídnout funkční model hospodářské prosperity. Tuto neschopnost kastilští politici obvykle nahrazovali autoritářstvím, represí a jako pádný argument nezřídka používali armádu. (Výjimky typu osvíceného a oblíbeného Bourbona Karla III. ve druhé polovině 18. století spíše potvrzují obecné pravidlo.) A tak zatímco průmyslová revoluce nakonec povede i ke sjednocení tak historicky „nesjednotitelných“ území jako byly Německo a Itálie, ve Španělsku se i v moderní době budou separatistické a decentralizační tendence spíše posilovat.

Obyvatelé Španělska si tak i v průběhu 19. století uchovají společenské uspořádání typické spíše pro středověk - malé, poměrně izolované komunity, zakotvené pevně v dané lokalitě. Tento fakt přinášel i jisté výhody. Španělé, zasažení jenom lehce průmyslovou revolucí a novým společenským uspořádáním, netrpěli zdaleka takovým sociálním odcizením jako vyspělé průmyslové národy. Početná a rozvětvená rodina bude poskytovat solidní oporu, vazba na konkrétní lokalitu a intenzivní mezilidské vazby budou spolehlivou bariérou před vznikem vykořeněného „davového“ jedince, tak typického pro počátek 20. století v západní Evropě. Španělé se budou vyznačovat značnou nezávislostí v chování i jednání, budou rychle reagovat na vznikající společenské situace, nebude snadné učinit z nich apatickou, poslušnou a anonymní masu, ze které se v jiných zemích budou rekrutovat šedivé zástupy poddaných komunistických či fašistických diktatur. Ovšem přetrvávající fragmentace a odstředivé tendence mnohých periferních oblastí přinesou pochopitelně i vážné problémy. Některé z nich - např. radikální baskický nacionalismus a terorismus - přežijí až do dnešních dnů. Karlismus nespokojenosti „periférií“ dokázal obratně využívat, takže leckteří Baskové či Katalánci nebudou bojovat proti Madridu ani tak proto, že je „hnízdem bezbožných liberálů“, jako spíše proto, že nesnesou silnou a mnohdy utiskující centrální vládu.

5. Za panovníka z Boží vůle a proti liberálům

Podobně je možné chápat rovněž karlistickou obranu dynastie založené donem Carlosem. Významný karlistický intelektuál Luis M. de Llauder píše na konci 19. století zcela srozumitelně: „Kdyby karlismus nebyl ničím jiným než bojem za jednu svrženou královskou rodinu a její práva, snadno by se mohlo zdát, že podobný boj nemá budoucnost ve světě, kde již tolik královských rodin bylo násilně svrženo a tolik monarchií nikdy nerestaurováno. Jenomže karlismus je především bojem za restauraci sociálního řádu a obranou určitých principů, jež jsou potřebné, ba dokonce nepostradatelné.“ Neméně známý karlistický lídr a současně novinář Juan María Roma v období druhé republiky trval na tom, že „karlisté bojují více za Myšlenku než za Trůn a Dynastii“. Král byl pro karlisty skutečně vždy více abstraktním principem než konkrétním panovníkem z masa a kostí. Nebojovalo se a neumíralo ani tak za Carlose, Juana, Jaimeho či Javiera, jako spíše za krále coby symbol, zosobňující karlistické vidění světa a specifický hodnotový žebříček. Naplnit obraz vysněného panovníka bývalo pro chybujícího a omylného smrtelníka mimořádně náročným úkolem, o čemž svědčí občasné konflikty mezi karlistickými pretendenty na straně jedné a karlistickými lídry a základnou na straně druhé. Což ovšem na druhé straně neznamená, že by karlismus nebyl autentickým legitimistickým hnutím. Bez zmíněných Carlosů, Juanů, Jaimeů a Javierů by pravděpodobně karlismus ani nevznikl, ani se nemohl vyvíjet. Jisté je jedno, i když je karlismus často historiky interpretován jako dynastické hnutí, nedílně spjaté s konfliktem ohledně nástupnictví na španělský trůn po smrti Ferdinanda VII., sociální, ideologické a politické kořeny karlismu jsou mnohem hlubší. Koneckonců dnes už i mnozí karlističtí a neokarlističtí autoři připouštějí, že dynastická otázka byla v rámci geneze hnutí spíše periferní záležitostí.

Don Carlos a slavnostní přehlídka karlistických vojsk v Amurrio

Karlismus ve svých počátcích není ještě pevně svázán s osobou dona Carlose, ale spíše s vizí absolutistického, nikým a ničím neomezeného panovníka dosazeného na trůn samotnou Prozřetelností a odpovědného pouze „Bohu a historii“. Prvními „karlisty“ jsou tak vlastně už roajalisté z počátku 20. let 19. století. Tehdejší roajalismus odmítá jakékoliv ústupky v oblasti modernizace - jakkoliv třeba opatrné - a ze všech sil brání přežívání ancien régime. Teprve poté, co Ferdinand VII. nesplní všechna jejich očekávání, začnou roajalisté hledat nového krále, osobnost lépe odpovídající jejich představám a požadavkům. Julio Aróstegui proto razí termín „roajalismus-karlismus“, který podle jeho názoru lépe odpovídá skutečnému charakteru tradicionalistického hnutí. Z tohoto pohledu první karlistickou válkou je vlastně již roajalistické povstání na počátku 20. let, i když se tehdy o Karlovi ještě nemluvilo a termín karlismus ještě neexistoval.

Zdá se tedy zjevné, že skutečným pilířem karlismu není ani boj za konkrétní dynastii, ani obrana historických privilegií jednotlivých španělských regionů, nýbrž zápas proti liberalismu a modernímu kapitalismu. Liberální idea nového, kapitalistického uspořádání bezesporu směřovala ke konstrukci společnosti, v níž bude hrát prim právě se rodivší dynamická společenská třída, buržoazie. Je vcelku logické, že představitelé ostatních tříd, odsouzených v tomto novém řádu k nevyhnutelné společenské, ideologické, politické, ale částečně i ekonomické marginalizaci, se cítí ohroženi a bojují proti němu. A protože liberalismu a kapitalismu ve Španělsku v 19. století zřetelně chybí síla, jejich střet s obránci „Starého režimu“ bude velmi dlouhý a značně vyrovnaný. Jistě není náhodné, že nejvýznamnější karlistická povstání vždy přímo reagovala na nějaký důležitý nový posun modernismu a liberalismu: v roce 1833 karlisté berou do rukou zbraně, protože po smrti Ferdinanda VII. se rychle rozkládá „Starý režim“, bašta absolutismu. Karlistické povstání z roku 1872 je přímou reakcí na Slavnou revoluci z roku 1868 a na mimořádně pokrokovou konstituci z roku 1869. Královna Isabela je donucena opustit Španělsko, kvapem se blíží republika a karlisté vyrážejí do boje. A v létě 1936 se karlisté připojují k povstání proti druhé republice, protože republikánský režim za pouhých pět let existence změnil zemi k nepoznání - antiklerikální legislativa i praxe, civilní sňatek i rozvod, separatismus některých regionů vynucujících si rozsáhlou autonomii atd. Karlisté pochopitelně reagují, i když tentokrát nejsou zdaleka jedinými protagonisty, ale tvoří součást rozsáhlé kontrarevoluční koalice.

6. Církev, venkov a zkorumpovaní politici

Karlismus po celé generace dokázal rekrutovat překvapivé množství příznivců, mimořádně loajálních k hnutí a jeho vůdcům. Po velmi dlouhou dobu se nepochybně jednalo o skutečné masové kontrarevoluční hnutí. Je pravdou, že základnu karlistické pyramidy zpočátku tvořili zejména vesničané, postupem času se ale bude stále výraznějším způsobem karlismus prosazovat i mezi řemeslníky a drobnou buržoazií. Ti všichni ocení autoritativní styl i kombinaci politického antiliberalismu a socioekonomického pragmatismu, který karlistická ideologie svým příznivcům nabízela. Zejména venkované se cítili - naprosto oprávněně - přehlíženi ze strany liberálních politiků, kteří se o venkov nikdy nezajímali a jejichž mnohá opatření situaci vesničanů ještě zhorší. Hlad po půdě liberální režim nedokázal uspokojit, právě naopak, po sérii konfiskací církevních a obecních pozemků bude tato půda prodána v dražbách a ocitne se v rukou převážně městských zbohatlíků. Ti venkovu nerozumí, nestarají se o něj, zato z něj však chtějí nepokrytě těžit. Život na vesnici tak bude v liberálním režimu mnohdy ještě těžší než dříve, vzpoura tedy není nijak nelogická. Vzletné projevy o svobodě a o „svržení staletého jha“ stěží mohly účinně zakrýt skutečnost, že široké masy španělského obyvatelstva se s rozvojem liberálního kapitalismu propadaly do takřka nesnesitelné bídy. Chudoba plodí vzdor a Španělsko bude velmi chudou zemí. V polovině 19. století se zhruba 65 % obyvatel Španělska řadilo k chudým a nejchudším vrstvám, skoro půl milionu Španělů bylo při sčítáních řazeno do kolonky „žebráci a tuláci“.

Církev byla pak hlavním ideologickým soupeřem liberalismu už z podstaty věci, což z ní současně činilo přirozeného spojence karlismu. Vždyť hlavní metou roajalistů-karlistů je „zachránit náboženství, církev, trůn a stát“ před „liberálním barbarstvím“. Církev se zcela oprávněně obávala, že s nástupem liberálního, nevyhnutelně laicizujícího státu postupně ztratí svou odvěkou společenskou, kulturní, ale i hospodářskou hegemonii. Vítězství karlismu se tak vlastně stane pro španělskou církev jedinou nadějí na udržení dominantní pozice a tomu také bude odpovídat zápal drtivé většiny španělských prelátů pro karlistickou kauzu. Ale snažme se být spravedliví. Španělská církev oněch časů, to zdaleka není jenom cynický boj za udržení mocenského monopolu. Bezbranní a bezmocní se do náruče církve přečasto utíkali ze zcela praktických důvodů. Církev totiž byla vlastně jedinou organizací, která se programově snažila zmírnit mizérii a utrpení těch nejchudších. Biskup z Córdoby zajišťoval alespoň minimální stravu pro více než dvanáct tisíc lidí, kteří by jinak doslova umírali hladem. A biskup z Valencie věnoval na charitativní aktivity více než polovinu svých pravidelných příjmů. To bylo v příkrém rozporu s postoji madridských liberálních politiků, kteří se o chudé a potřebné nezajímali vlastně nikdy. Spojení karlismu s církví bude po celé generace mimořádně úzké a odrážet se bude i na poli symbolů. Karlistické oddíly budou pochodovat na bojiště pod praporem se svatoondřejským křížem (ten bude občas alternovat s křížem burgundským, odkazem na madridské Habsburky coby burgundské vévody), don Carlos mnohokrát prohlásí Pannu Marii „nejvyšší velitelkou karlistických vojsk“. Karlističtí vojáci pravidelně navštěvovali mši a mnozí se dokonce během pochodů modlili růženec.

Mimořádné postavení církve v životě španělské společnosti 19. a první poloviny 20. století si zaslouží několik doplňujících řádků. V první řadě je třeba si uvědomit, že celé moderní Španělsko vděčí za svůj vznik reconquistě. Téměř osm set let španělští křesťané zápolí s islámem o nadvládu nad Pyrenejským poloostrovem a hmatatelným výsledkem tohoto zápasu není jenom křesťanské vítězství a vznik mocného španělského impéria, ale také zrod specifické španělské - možná spíše kastilské - mentality, kterou historici často označují jako „mentalitu křižáckého rytíře“. Španělští panovníci - a spolu s nimi naprostá většina jejich poddaných - dospějí k názoru, že právě Španělsko bylo Prozřetelností vyvoleno ke splnění mise dějinného významu: uhájení katolické ortodoxie na celosvětové úrovni. Poté, co budou poraženi a vyhnáni muslimové, se hněv španělských pravověrných obrátí proti „úchylkářským“ protestantům. Disidenty uvnitř impéria si vezme na mušku inkvizice, proti těm zahraničním Španělsko povede dlouhé, krvavé a nákladné války. Tento boj je za Pyrenejemi chápán jako opravdová „svatá válka“ a není tedy divu, že na jeho oltář jsou panovníci jako Filip II. ochotni obětovat naprosto všechno a všechny: „Kdybych měl sto životů, raději bych je všechny ztratil, než bych vládl kacířům.“ A tak dějinnému zápasu o „čistotu víry“ postupem času padne za oběť i domácí prosperita a Španělsko se během několika málo generací z nejbohatší země planety propadne na pozici jednoho z nejchudších a nejzadluženějších evropských států. Zrodí se idea, hodná samotného dona Quijota, že Španělé mají cíl tak vznešený a důležitý - obranu jediné pravé víry - že jsou povinováni obětovat mu i vlastní zájmy. Strážcem této vcelku fanatické a poněkud bizarní myšlenky bude právě katolická církev, jejíž role uvnitř španělské společnosti bude tudíž mimořádně závažná.

Pod ideovou a kulturní nadvládou církve (a inkvizice) v duších a mozcích mnoha Španělů zakotví nebezpečný axiom, že každý nesouhlas a každá odchylka představují kacířské nebezpečí a smrtelný hřích, a proto je třeba disidenty bez milosti a diskuze likvidovat. Odtud vskutku hysterické konflikty mezi španělskými katolíky a liberály, které neblaze poznamenají celé 19. století. (A přesáhnou dokonce až do století dvacátého, kde vyvrcholí tříletou děsivou občanskou válkou.) Ještě v r. 1927 čteme v populárním Ripaldově Katechismu: „Je hříchem, pokud čte katolík liberální tisk?“ - „Nikoliv, pokud se omezí na čtení zpráv z burzy.“ „Jakého druhu hříchu se dopouští ten, kdo volí liberálního kandidáta?“ - „Obvykle se jedná o hřích smrtelný.“ Samotní karlisté ostatně chápali svůj boj za nástupnictví dona Carlose jako „svatou válku“ proti smrtelnému nebezpečí liberalismu, jenž interpretovali jako historicky druhou vlnu „luteránského kacířství“. Politika a náboženství tak budou i v moderním Španělsku provázány měrou na evropské poměry stěží představitelnou. Tradiční oligarchie představovaná zejména velkostatkáři - spojí boj o svou ekonomicko-politickou dominanci se zápasem církve, která zápolí o moc a vliv s liberálně naladěnými společenskými silami. Vznikne tak ultrakonzervativní blok, který přežije až hluboko do 20. století. A tradiční náboženské založení Španělů se nezadržitelně projeví i u těch, kteří proti tomuto oligarchickému bloku vystupují. Anarchismus i marxismus se pro španělské chudáky stanou novým náboženstvím a Bakunin s Marxem novými Mesiáši. To dodá vzájemným konfliktům mimořádně silný emocionální náboj a na počátku dvacátého století tento styl uvažování vyvrcholí tezí o existenci dvojího Španělska: skutečného Španělska a „anti-Španělska“, které má být zcela nemilosrdně fyzicky zlikvidováno.

V jiných zemích byly podobné střety zmírňovány všeobecnou úctou ke státu a jeho institucím, ve Španělsku to nebylo možné. Monarchie byla zdiskreditována plejádou neschopných, mnohdy přímo zdegenerovaných panovníků, vojsko bylo zpolitizováno a nekonečná řada vojenských pučů vyvolala všeobecnou nechuť k armádě. A politici svými volebními machinacemi a pandemickou korupcí zabili veškerý respekt k parlamentu a vládě. Političtí lídři nejenže neměli žádný morální kredit, ale byli miliony Španělů viděni přímo jako odstrašující příklad morální dekadence. Jednotlivé tábory rivalů se nejenom nenáviděly, ale vzájemně sebou dokonce pohrdaly. Občanské válce potom obvykle bránila jenom nejistota potenciálních soků ohledně své vlastní připravenosti na ni. Vše bylo ještě umocněno neutěšenou ekonomickou situací, která byla ve Španělsku chronickou záležitostí. Španělská ekonomika byla zbržděna jak málo razantním nástupem průmyslové revoluce, tak nízkou koupěschopností širokých vrstev společnosti. Tři čtvrtiny španělské populace představovalo venkovské obyvatelstvo, jehož značnou část tvořili bezzemci, nádeníci migrující za prací a žijící v naprosto zoufalých podmínkách.

Je třeba mít na paměti, že Španělsko zůstávalo v průběhu celého 19. století jednoznačně rurální ekonomikou i společností, přičemž ovšem podmínky k zemědělské produkci byly mimořádně špatné. Většina zemědělské půdy v zemi má podřadnou kvalitu (známé valencijské ovocné sady a plantáže jsou jednou z mála výjimek) a v 19. století navíc skoro celé střední a jižní Španělsko trpělo katastrofálním nedostatkem vody. Velká zavodňovací a zavlažovací díla budou vybudována až ve 20. století. A tak bylo běžným jevem, že na sluncem spálené a věčně vyprahlé kastilské mesetě zemědělci dva, tři i čtyři roky po sobě nedokázali vypěstovat slušnou úrodu. Navíc tu byl problém nespravedlivého, neracionálního a krajně neproduktivního rozdělení zemědělské půdy. V severozápadním Španělsku a v mnoha oblastech Kastilie přežívala tzv. minifundia, zemědělské usedlosti s výměrami půdy tak malými, že jen stěží dokázaly uživit rodinu, která je obdělávala. Na jihu zase převládala obrovská latifundia, kde masy námezdních dělníků pracovaly „na panském“ v podobně bídných podmínkách jako dělníci v prvních továrnách. A všude se používaly takřka středověké technologie, v nejchudších oblastech byl k vidění i dřevěný pluh, popřípadě se zem kypřila zaostřeným klackem. Sečteno a podtrženo: většina španělské společnosti měla tak hluboko do kapsy, že pro spotřební zboží nemohl v zemi vzniknout stabilní trh, čímž se bludný kruh ekonomické stagnace dokonale uzavíral. Jediným východiskem byla hluboká agrární reforma a efektivnější přerozdělení půdy, tomu ovšem spolehlivě zabraňovala velkostatkářská oligarchie, odhodlaná podržet si svou dominanci i za cenu hladomoru - který ostatně na španělském venkově nebyl nijak zřídkavým jevem.

Tradičně karlistické regiony Baskicko a Navarra, kde se drobní a střední rolníci mohli vykázat životní úrovní porovnatelnou se svými jihofrancouzskými protějšky, představovaly světlou výjimku v tomto nikterak povzbudivém panoramatu. Velikost parcel poměrně úrodné půdy (v pobřežních oblastech Biskajského zálivu jsou srážky více než dostatečné) tam umožňovala rodinným farmám nejenom přežití, ale i produkci relativně slušných přebytků, které bylo možno na městských trzích proměnit v peníze a udržovat tak rodinné rozpočty v černých číslech. Usedlost, zvaná lar a skládající se vedle polí také z ovocných sadů a skromných vinic, je považována za nezcizitelnou a předává se z generace na generaci jako poloposvátný odkaz předků. Na rozdíl od kastilského majorátu, podle něhož vše dědí nejstarší syn zcela bez ohledu na svůj talent a schopnosti, na severu si hospodář vybíral nástupce mezi svými potomky a příbuznými právě na základě jejich nadání a odhodlání udržet prosperitu. Pozemky s pastvinami a vodou, jakožto i lesy, jsou obvykle využívány všemi v režimu komunální půdy, což generuje vzájemnou solidaritu. Výsledkem bylo (a do jisté míry stále ještě je) vytvoření rurální komunity, která se na jedné straně vyznačuje značnou nezávislostí jednotlivých rodin, na straně druhé solidaritou a ochotou vzájemně si pomoci. Baskický a navarrský venkov prakticky nepoznal figuru tzv. absentisty, tj. městského rentiéra, který sice vlastní půdu, po většinu roku však žije ve městě a na venkov zajíždí jenom v době dovolené. V baskické a navarrské vesnici místní po celý rok pracují a žijí bok po boku, a mohou si proto vzájemně plně důvěřovat. K tomu přispíval i systém nájmu půdy, tzv. aparcería. Pronajímatel vkládá půdu, nájemce přispívá vlastní prací a zavazuje se platit daně. Mimořádné výdaje, jakožto i zisky se dělí rovnoměrně mezi oba. Je to systém, který vyžaduje od obou zúčastněných velkou dávku důvěry a ochoty ke spolupráci, vždyť i na tom, co a kde se příští rok zaseje, se musejí vzájemně dohodnout. A důvěra se mezi pronajímateli a nájemci opravdu vytvořila, dokonce do té míry, že mnohde se nájemní smlouvy ani nesepisovaly a vše se řídilo ústními dohodami, striktně respektovanými po celé generace. To bylo v příkrém rozporu např. se severovýchodním Španělskem (zejména Galicií), kde se pronajímatelé půdy snažili své nájemce co nejvíce vyždímat, mnohdy doslova sedřít z kůže, přičemž obvyklým jevem byly také nejrůznější právní kličky, nezřídka i otevřené podvody. Tato mimořádná soudržnost baskického a navarrského venkova má pochopitelně i svou odvrácenou stránku, kterou je extrémní tradicionalismus a jistá xenofobie.

Obyvatelé dlouhodobě stabilního a víceméně spokojeného mikrosvěta - z historického hlediska je to snad jediná venkovská oblast celého Španělska, kde se nevyhrotily sociální problémy - nemíní připustit, aby jej někdo zvenčí ohrožoval, a jsou naprosto nepřístupní jakýmkoliv změnám. Tamní obyvatelstvo se navíc vyznačovalo hlubokou a oddanou katolickou vírou, kněz i v průběhu 19. století zůstává všeobecně respektovanou postavou s ohromnou autoritou. A církev byla v těchto oblastech aktivní jako málokde, vytvářela a rozvíjela katolické svépomocné organizace, které poměrně účinně chránily venkovany před trojím smrtelným nebezpečím: před následky dlouhodobých nemocí či úrazů, před důsledky nevydařených sklizní a před lichvou. Liberální politika v agrární oblasti baskické a navarrské zemědělce znechutila hned ze dvou hledisek. Jednak byla v rámci státních konfiskací vyvlastněna církevní půda (v první fázi více než pět milionu hektarů), což urazilo katolické cítění sedláků ze severu. Jednak vzápětí začali liberálové konfiskovat a na dražbách rozprodávat i komunální půdu, což sedláky na severu zasáhlo přímo v jejich materiálních zájmech. Obce přicházely o pastviny i o lesy, zdroj palivového dříví i lovecké obory. Těžko říct, zda to liberální ministři udělali záměrně, aby posílili své politické klientely, nebo zda to učinili z neznalosti, oslněni zdánlivě jednoduchými axiomy „liberalismu bez přívlastků“. Faktem je, že venkov značně poškodili a z mnoha venkovanů - zejména na severu - si udělali nepřátele na život a na smrt.

7. Kontrarevoluční amalgám a boj za návrat „starých zlatých časů“

Karlismus byl jedním z oněch hnutí, která dokáží prostupovat napříč společenským spektrem. Karlističtí lídři pravidelně strhávali na svou stranu až překvapivě rozsáhlý segment nižších až deklasovaných tříd španělské společnosti. Mnozí chudáci, podobni anglickým rozbíječům strojů z první fáze průmyslové revoluce, se snažili zastavit, nebo alespoň přibrzdit své ožebračování a - možná domnělé - spojence našli v karlistických tradicionalistech, kteří líčili minulost v růžových barvách relativní obecné prosperity a sociální harmonie. Bok po boku pak tato koalice „bohatých a chudých“ - Jordi Canal píše o „kontrarevolučním amalgámu“ - bude po celé generace zarputile bojovat za záchranu „starého světa“. Světa založeného na stavovském rozdělení společnosti, na teokratické perspektivě, na předliberální ekonomice a na rurálním kulturně-sociálním mikrokosmu. Z tohoto pohledu je karlismus nepochybně mnohem více než pouhým dynastickým hnutím, je to vášnivý protest značné části španělské společnosti proti tomu, kam se ubíral a ubírá moderní liberální svět západní Evropy. Protest proti společnosti založené na - alespoň teoretické - rovnosti občanů před zákonem, na všeobecném volebním právu, kde platí jednoduchá rovnice jeden občan = jeden hlas. Protest proti laicizujícímu se státu a - přiznejme že mnohdy značně nemilosrdné - kapitalistické ekonomice.

Pro marxisticky orientované historiky karlismus vždy představoval nepříjemnou „komplikaci“ jejich úhledných teorií. Přívrženci učení o třídním boji se jen těžce vyrovnávali s faktem, že se „vykořisťovaní“ dobrovolně spojili se svými „vykořisťovateli“, aby společně bojovali proti nezpochybnitelnému pokroku, který liberalismus přinášel v oblasti lidských práv. Ve skutečnosti o žádnou velkou záhadu nešlo. Na první pohled bylo zjevné, že právě v tak zaostalé zemi, jakou Španělsko v 19. století prakticky ve všech myslitelných oblastech bylo, liberalismus nejen „osvobozoval“, ale i „zbídačoval“. Mnozí příslušníci nižších a středních vrstev zkrátka prostřednictvím karlismu vehementně protestovali proti tomu, co interpretovali jako drsný pokus nových vládnoucích elit o své vlastní ožebračení a společenskou marginalizaci. Není jistě náhodné, že karlismus největší síly a intenzity dosáhl právě v oblastech (Baskicko, Katalánsko), kde se relativně prosperující společenské vrstvy cítily nejvíce ohrožené nástupem nových liberálních a kapitalistických pořádků. Navíc je třeba podotknout, že karlismus nebyl nikdy hnutím skutečných chudáků. Ti, obývající zejména jih a jihozápad země, Andalusii, Extremaduru apod., se nakonec přikloní k úplně jiným ideologickým receptům na odstranění chudoby, ať už anarchistického či extrémně levicového střihu. Ke karlismu to táhlo zejména lidi, kteří sice ještě neměli prázdné talíře a peněženky, zato však s nástupem nového liberálně-kapitalistického uspořádání hrozilo reálné nebezpečí, že se nakonec pod hranicí skutečné chudoby opravdu ocitnou. Král, víra, řád, tradice se jevily jako ideální záchytné body pro nepřizpůsobivé a málo dynamické osobnosti, kterým se před očima hroutil svět jejich otců a dědů. Pro mnohé byl karlismus skutečně jedinou spolehlivou hrází před přívalem nebezpečných a riskantních novot, které se do Španělska zejména přes severní hranici nezadržitelně valily. Logickou reakcí byl boj za návrat ke „starým zlatým časům“. Možná že ony časy nebyly tak docela zlaté, garantovaly však jistotu a klid. „Staré“ zdálo se osvědčené, hierarchie byly dané, zdánlivě věčné a neměnné, nebylo třeba vybírat a přizpůsobovat se měnícím se podmínkám. Jeden král, jedno impérium, jedna víra. Karlisté nabízeli alespoň na první pohled - jednotu a řád ve světě, který hrozil chaosem. Někteří zřejmě ve skrytu duše také doufali, že triumf karlismu by přinesl zpět onu slabou, neúčinnou centrální vládu, vůči níž se „nešpanělským regionům“ po celá staletí dařilo držet si širokou autonomii. A nejenom periferní regiony, ale také jedinci jako takoví si od karlismu slibovali návrat jistých osobních svobod, méně úřednické kontroly z centra a více autonomie v jednání, jinými slovy, více svobody.

Jaume Torras zajímavě interpretuje karlistické vzpoury jako jednu z fází širokého lidového hnutí proti útlaku. Tato rebelie tu byla už před karlismem a byla zaměřená proti šlechticko-církevním feudálním elitám. Když se s nástupem kapitalismu začnou elity vyměňovat, zaměří lidové vrstvy svůj protest proti novým hegemonům a na nějakou dobu se ve svých zájmech sejdou v jednom táboře s dřívějšími oligarchy, nyní odstavovanými na druhou a třetí kolej. Příčiny široké lidové nespokojenosti byly zcela konkrétní a neměly se subtilními ideologickými šarádami mnoho společného. Protestovalo se proti trvalému poklesu cen zemědělských komodit, proti zvyšujícím se daním - centralizující se liberálně-kapitalistický stát dramatickým způsobem rostl a bobtnal a vláda jej potřebovala nějakým způsobem „ufinancovat“ - proti rozprodávání obecní půdy na dražbách, proti nezadržitelné krizi cechovního a domáckého způsobu výroby. Josep Fontana zdůrazňuje, že vesničané se často nepřidávali ke karlistům kvůli katolické víře, kvůli lásce k tradici či kvůli náklonnosti ke karlistickým pretendentům trůnu, ale jednoduše proto, že se snažili aktivně zastavit či alespoň přibrzdit proces liberálně-kapitalistické revoluce, která je tlačila do chudoby a bezvýznamnosti. Podle Fontany značná část katalánských přívrženců karlismu nebyla ve skutečnosti karlisty, nýbrž bojovníky proti liberalismu. A pro úplnost se sluší dodat, že liberalismus zůstává v průběhu 19. století ve Španělsku omezen takřka výhradně na poměrně úzkou vrstvu vzdělaného a majetkově relativně dobře situovaného městského obyvatelstva. Koneckonců podle Manuela Gonzáleze Portilly hlavní problém nespočíval v tom, že by liberalismus ve Španělsku byl příliš radikální, ale právě naopak. Španělsko zůstávalo zoufale zaostalou a chudou zemí, kde se chudoba v průběhu 19. století dále šířila. Obyvatel přibývalo, ale demografický růst nebyl doprovázen náležitým růstem zemědělské a průmyslové produkce, která stagnovala. Logickým důsledkem této nerovnováhy byl postupný propad stále širších lidových vrstev do pasti dlouhodobé a značně bezvýchodné chudoby a jejich následný protest proti takovému stavu.

Přes výše zmíněné by ovšem nebylo korektní interpretovat karlistické války jako „boj venkova proti městu“. Široké vrstvy městského obyvatelstva totiž karlismus přijmou rovněž za svůj. Početné sektory městských řemeslníků a drobné buržoazie, snažící se udržet starý cechovní systém, se k smrti děsily nástupu moderní tovární velkovýroby. Pro plastičtější představu uveďme několik konkrétních čísel ze studií zabývajících se sociálním složením karlistického hnutí v dobách první války. V Kantábrii situaci analyzoval Miguel Ángel Sánchez Gómez a dospěl k následujícím cifrám: tamní karlistické hnutí bylo tvořeno 83 % venkovanů patřících mezi chudé či nižší střední vrstvy, 8 % venkovských hidalgů (tj. příslušníků nejnižší španělské šlechty), 5 % chudých městských vrstev. Pere Anguera zase provedl sociologickou analýzu katalánského karlismu: čtyři z deseti tamních karlistů se živili prací v zemědělství, dva z každých deseti patřili k řemeslnické profesní vrstvě, víc než šest procent představovali vojáci a církevní představitelé. Dvě posledně zmíněné profesní kategorie měly ve španělské společnosti 19. století obrovskou váhu. V roce 1860 bylo ve Španělsku 63 000 kněží proti 69 000 učitelů a španělské ozbrojené síly v té době čítaly 314 000 mužů. Z hlediska věkového rozvrstvení převažovali jednoznačně mladí lidé, více než polovina katalánských karlistů se pohybovala ve věkovém rozmezí mezi 17 a 25 lety. Juan Pan-Montojo zkoumal sociální složení karlistů v Navaře: 66 % zemědělci - z toho 55 % sedláci hospodařící na vlastní půdě, 10 % námezdní zemědělští dělníci, přes 10 % církevních představitelů, 8 % řemeslníků, 7 % rentiérů, 5 % úředníků, 3 % vojáci. Ze zmíněného jasně vyplývá, že karlismus byl ze sociálního hlediska především hnutím venkovanů a zemědělců, doplněných o řemeslníky a příslušníky církve a armády. Ti všichni viděli v liberální revoluci smrtelné nebezpečí pro svůj způsob života i obživy a byli ochotní bránit liberálním transformacím vlastní krví. A i když pochopitelně vedení hnutí v rukou pevně drželi příslušníci tradičních elit, karlismus je možné bez jakéhokoliv přehánění označit za hnutí lidové. Hnutí hnané ne ani tak společnými ideály - jakkoliv obrana církve a tradiční monarchie byla nepochybně důležitým spojovacím prvkem - jako spíše strachem ze společného liberálního nepřítele. Prostý fakt převahy vesničanů v řadách karlistických příznivců ovšem nutně nečiní z karlismu „vesnické hnutí“.

Celé Španělsko totiž zůstávalo v průběhu 19. století „jednou velkou vesnicí“. Industrializace a tudíž i růst městských aglomerací postupovaly za Pyrenejemi tak pomalu, že ještě v roce 1910 dvě třetiny Španělů žily na vesnicích a pracovaly v zemědělství. Na samotném počátku první karlistické války, v roce 1834, mělo Španělsko něco málo přes dvanáct milionů obyvatel, v největším městě země, Madridu, však v té době žilo pouhých 200 000 lidí a nejvýznamnější přístav Španělska Cádiz měl 53 000 obyvatel. Téměř 80 % Španělů tehdy bydlelo v obcích s méně než 5 000 obyvateli. Ještě v roce 1860 pouhých 150 000 Španělů pracovalo v sektoru, který by snesl označení jako průmyslový, jinými slovy, dělníci představovali 4 % ekonomicky aktivní populace. Zkrátka a dobře, karlismus byl právě tak „vesnický“ jako celá španělská společnost. Koneckonců, s postupující industrializací a urbanizací karlistická základna také poněkud „změstští“ a „zburžoazní“. Pokud se podíváme na sociálně-profesní analýzu karlistických přívrženců v navarrské Pamploně ve 30. letech 20. století, nacházíme zde již vedle 15 % řemeslníků plných 10 % dělníků a 12 % zaměstnanců. A v baskické Álavě, kde základna karlistů ležela především ve venkovských oblastech, celých 20 % karlistických přívrženců v té době pocházelo z řad drobné městské buržoazie.

8. Liberální (r)evoluce a hra na demokracii

V čem vlastně konkrétně spočívala ona tak obávaná a rebelie provokující liberální revoluce? Velmi zjednodušeně řečeno, zákony vyhlašované v letech triumfu liberálů, 1808-14, 1820-23, 1835-37, s definitivní platností pohřbí ancien régime a transformují španělskou společnost ze středověké stavovské podoby do tvaru více či méně moderní kapitalistické společnosti. Ta se rozdělí do tříd, jež budou odrážet majetkové poměry jednotlivců, nikoliv jejich zděděná privilegia. Alespoň teoreticky si nyní budou všichni Španělé před zákonem rovni. Na druhou stranu je pravdou, že majetkové rozdíly nejenže nezmizí, ale mnohdy budou s nástupem nového výrobního a distribučního systému ještě zvýrazněny. Sledujme tento proces v rychlém tempu krok za krokem: už v srpnu 1811 bude dekretem zrušen (a v lednu 1835 toto zrušení bude definitivně potvrzeno) zákaz výkonu funkcí ve státní správě pro potomky z rodin židovských a maurských konvertitů. Začíná tak demontáž tradiční stavovské společnosti, která vzápětí pokračuje: na sklonku léta 1811 je zrušena většina šlechtických privilegií (např. napříště už nebude třeba vykázat se šlechtickým titulem pro přijetí do důstojnických škol, šlechtici budou nyní muset v případě potřeby, stejně jako ostatní obyvatelé země, ubytovat na svých panstvích vojáky a živit je, odstraněna byla řada dosavadních výsad pro urozené chovatele dobytka apod.), a to včetně zvláštního právního režimu pro urozené. Od roku 1833 jsou pak státem postupně vykupovány dědičné státní úřady. I když tento proces bude pomalý - státní pokladna je po většinu 19. století prázdná a obvykle i zadlužená - nakonec se přece jenom dosáhne stavu, kdy budou posty ve státní správě obsazovány na základě zásluh a schopností a nikoliv na základě původu. Po definitivním zrušení inkvizice v roce 1834 církev ztratí naprostou většinu svých jurisdikčních kompetencí. Napříště už budou církevní soudy posuzovat výhradně kauzy církevních osob a nad zbytkem společnosti již nebudou mít žádnou pravomoc. A v roce 1837, v rámci Mendizábalovy tzv. desamortizace (jinými slovy konfiskace), je církev kromě značných rozloh zemědělské půdy připravena i o vybírání desátků a dalších církevních dávek, což do budoucna její ekonomickou základnu významným způsobem oslabí. Kompletace buržoazní revoluce potom podle tradičního výkladu historiků ve Španělsku proběhne zhruba v období kryjícím se s panováním Isabely II., tj. v letech 1833-1868.

V politické oblasti znamená zavedení konstitučního režimu a demokracie s volebním právem omezeným na majetné. V ekonomické sféře pak nástup moderní kapitalistické výroby, ve Španělsku ovšem značně opatrný a limitovaný na několik málo oblastí (Madrid, Baskicko, Barcelona, Valencie). Tolik tradiční výklad, jenže. Transformace to byly nepochybně historické a veledůležité, mluvit ovšem o „revoluci“ je však pravděpodobně poněkud přehnané. V první řadě tento proces ve Španělsku bude trvat mimořádně dlouho, protáhne se vlastně více než na sto padesát let, vždyť např. industrializace bude ve Španělsku dotažena do konce až v 60. letech 20. století a definitivní politické a společenské změny budou završeny ještě o dekádu později. Z hlediska časového tedy šlo spíše o evoluci, než o revoluci. To ale není všechno, protože i ono adjektivum „buržoazní“ je ve španělském případě poněkud zavádějící. Španělská buržoazie bude početně i majetkově tak slabá, že si nedokáže vydobýt pozici jednoznačného společenského hegemona a bude se tudíž muset spojit s tradičními šlechtickými rody. Namísto klasického západoevropského „útoku proti šlechtě“ vznikne za Pyrenejemi šlechticko-buržoazní mocenská aliance, typickým španělským oligarchou zůstane i nadále především vlastník velkých rozloh zemědělské půdy. Proto se také ve Španělsku nebude konat žádná velká konfiskace šlechtických pozemků, tzv. desamortizační proces citelně zasáhne pouze církev a obecní pozemky. V dražbách potom uvolněnou půdu skoupí právě šlechtici a nepočetní buržoové, čímž se jejich ekonomická dominance - a současně vzájemná provázanost - ještě prohloubí. Španělští šlechtici, liberálním státem takřka „neobtěžovaní“, se ve své většině dokáží novým časům zdařile přizpůsobit a v řadách kontrarevolucionářů, např. karlistů, jich ve skutečnosti mnoho nenajdeme. Nemají důvod vystupovat proti režimu, který je nijak nepoškozuje, v mnoha případech právě naopak, umožní jim ještě zvýšit jejich ekonomický a společenský standard.

A ještě jedna poznámka na adresu španělského liberalismu 19. století. Poznámka nezbytná pro pochopení faktu, že mnoho „obyčejných“ Španělů, nebohatých a politicky nevlivných, se nakonec proti liberalismu, který by teoreticky měli vítat jako pozitivní posun ve své sociální a politické situaci, postaví se zbraní v ruce, nezřídka v řadách karlistických ozbrojených sil. I když na první pohled v průběhu 19. století po dlouhá období bude madridská centrální vláda v rukou liberálů, skutečného liberalismu a autentické demokracie si Španělé mnoho neužijí. Ani nominální liberálové se totiž neodchýlí od zavedené praxe „kontroly voleb“, která znamená jediné: spolehlivé a dopředu domluvené vítězství vytipovaných vládních kandidátů. Prostřednictvím městských i venkovských lokálních mocipánů budou volby řízeny v souladu s přáním vládní garnitury a řadoví Španělé se naučí demokracii interpretovat jako vcelku nechutnou frašku, s jejíž pomocí bude oligarchie lakovat narůžovo svůj absolutistický režim. Politická apatie většiny Španělů byla zdrcující. Jejich přesvědčením, že politika je hrou pro pány - a jejich měšce - mohlo jenom stěží něco otřást. A je pravdou, že vláda občas režírovala volby s takovým zápalem, že se „oficiální“ výsledky voleb objevovaly ve vládním deníku La Gaceta ještě předtím, než volby skutečně proběhly.

Metody volební manipulace byly početné a pestré. V první řadě starostové obcí - jmenovaní a kontrolovaní ministrem vnitra - dostávali za úkol vypracovat „vhodný“ seznam voličů. Z něj byli už předem vyřazeni všichni potenciálně „nespolehliví“ občané, zatímco jména těch „spolehlivých“ se mohla i několikrát opakovat. Pokud to stále nestačilo, zapojeni byli i nebožtíci odpočívající na místním hřbitově, jejichž hlasy potom jednotně podpořily vládního kandidáta. Zpočátku tyhle taktiky dostačovaly, postupem času, když se stále širší skupiny obyvatelstva dožadovaly autentičtější demokracie, začalo se s přímým falšováním volebních výsledků. Nejčastěji se postupovalo tak, že členové volební komise podepsali volební archy, nevyplnili ovšem kolonky se součty odevzdaných hlasů, takže si posléze civilní guvernér mohl volební výsledky „dotvořit“ podle svých vlastních představ. Tou měrou, jak rostla nespokojenost voličských vrstev, přitvrzovala i přímá vládní represe. Policisté v den voleb zatýkali „neloajální“ voliče, mnohé „nevhodné“ volební hlasy byly záměrně znehodnoceny, aby byly při sčítání neplatné. Pokud byl výsledek voleb z hlediska vlády stále nepříznivý, nezřídka zasáhly i bandy najatých rabijátů, které volební urny jednoduše zničily. Slavný katalánský politik a finančník Francesc Cambó (1876-1947), katalánský autonomista, ale současně značně konzervativně orientovaný jedinec, ve dvacátých letech 20. století hořce konstatoval, že ve Španělsku „od dob Ferdinanda VII. až do září 1923“ namísto demokratického a právního státu vládla „obrovská fikce konstitucionálního režimu“. A neméně hořce připomínal, že na základě zfalšovaných voleb mnohdy někteří slušní a schopní poslanci museli do parlamentních lavic zasednout po boku kolegů, „které by nikdy nepustili přes práh svého domova“.

Na venkově nad zdárným chodem předstírané demokracie dohlíželi tzv. caciques. Toto španělské slovo bylo převzato od karibských Indiánů, kteří jím označovali náčelníka. A cacique byl skutečně náčelník v pravém smyslu slova. Jednalo se většinou o místního velkostatkáře, který výměnou za peněžní i nejrůznější „naturální“ výhody organizoval politický život v regionu v souladu s přáním madridských ministrů. Figura mocného, bohatého a vlivného muže se na španělském venkově vyskytovala už od 17. století, faktem ovšem je, že teprve až „demokratické“, vesměs liberální vlády poloviny 19. století udělají z caciques zcela klíčový element španělské rurální společnosti. Cacique měl za úkol zařídit, v podstatě jakýmikoliv účinnými prostředky, že vládní kandidáti budou skutečně zvoleni. Za to mohl počítat s mimořádnou přízní civilního guvernéra, lokálních soudců a pochopitelně i policie. S výjimkou Baskicka se caciques vyskytovali prakticky po celém Španělsku a mnohdy byli skutečně všemocní. Dosazovali starosty malých obcí, tahali za drátky místní justice, rozhodovali o tom, jak bude naloženo s výnosy z místních daní. A koneckonců také o tom, kdo a kolik daní vůbec zaplatí. Španělský fiskální systém oněch časů byl tak chaotický a současně tak zkorumpovaný, že to umožňoval. Cacikovi přátelé neplatili daně žádné, ti, kdo se jeho moci vzpírali, byli nuceni odvádět i trojnásobek obvyklé kvóty. Cacique měl ovšem i jiné páky, kterými svou pozici neustále vylepšoval. Zmocňoval se obecní půdy, stáda jeho dobytka mohla vzpurníkům snadno zničit úrodu, cacique v případě potřeby směřoval životně důležité zavodňovací kanály od „nepřátel k přátelům“. Pokud se mu někdo odvážil postavit tváří v tvář, místní justice pak rebelantovi udělala ze života peklo složené z početných a nekonečných žalob kvůli čemukoli. Strategie se lišily oblast od oblasti. Na severozápadě, kde se udření majitelé či pronajímatelé miniaturních minifundios marně pokoušeli vyklouznout ze sítí věčného zadlužení, byl cacique často místní notář, advokát či farář, který místním půjčoval peníze na vysoký úrok a držel je tak v dokonalé pasti. Pokud si chtěl někdo půjčit peníze, musel potom volit tak, jak to cacique nařídil. Na jihu byl cacique obvykle velkostatkář, který své námezdní dělníky a nájemce půdy ovládal mnohem přímočařejšími metodami, neboť dotyční chudáci na něj byli odkázáni prakticky ve všem. V polovině 19. století bylo v Andalusii běžné, že velkostatkářští caciques měli k dispozici soukromou ozbrojenou bandu, která byla připravena zmlátit, popřípadě i zabít kohokoliv, kdo by se jejich pánovi stavěl na odpor. Během volební kampaně tito „volební manažéři“ za pomocí pěstí i obušků dostatečně názorně poučili místní elektorát o politických preferencích společného chlebodárce. Gerald Brenan vzpomíná, jak ještě v r. 1920 v andaluské vesnici, kde tehdy žil, místní cacique zastřelil v poledne jednoho muže přímo na náměstí. I když vraždu vidělo několik desítek osob, vrah nebyl nikdy souzen. Chudí a bezmocní zastání hledali skutečně marně, politické struktury i justiční aparát byly natolik zasaženy všudypřítomnou korupcí, že to nejspíše nemělo v tehdejší Evropě obdoby. Morel-Fatio ve svém eseji Španělsko dona Quijota (v Études sur l’Espagne, 1890) píše: „Převládá mínění, že jak guvernér, tak soudce jsou rozenými nepřáteli chudého a slabého, že tělem i duší patří tomu, kdo si je usmyslí podplatit, že jejich činy jsou podmíněny jediným zájmem: jejich vlastním prospěchem. Ve Španělsku je široce rozšířen názor, že funkce lze získat jedině díky známostem či úplatkům a ten, kdo o úřad stojí, touží se obohatit. Spravedlivý soudce, nezištný úředník se vyskytují jenom jako vzácné výjimky potvrzující obecné pravidlo, kterým je úplatnost a neschopnost.“ Není se co divit, že podobná „demokracie“ mnoho Španělů znechucovala a postupem času se jí naučili pohrdat.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Don Carlos a ti druzí.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.