Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Publikace vznikla s podporou Grantové agentury ČR, projekt č. 407/10/2410.

PhDr. Alena Slezáčková, Ph.D.

PRŮVODCE POZITIVNÍ PSYCHOLOGIÍ
Nové přístupy, aktuální poznatky, praktické aplikace

Recenzovali:
prof. PhDr. Jaro Křivohlavý, CSc.
PhDr. Jana Havigerová, Ph.D.

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 4802. publikaci

Odpovědný redaktor Zdeněk Kubín
Sazba a zlom Radek Vokál
Zpracování obálky Michal Němec
Počet stran 304
Vydání 1., 2012

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a. s.

© Grada Publishing, a.s., 2012
Cover Photo © fotobanka Allphoto

ISBN 978-80-247-8018-4 (ePub)
ISBN 978-80-247-8017-7 (pdf)
ISBN 978-80-247-3507-8 (print)

Věnování

Věnováno Mariovi a mým rodičům

s láskou a vděčností

Předmluva

Milí čtenáři,

do rukou se vám dostává Průvodce pozitivní psychologií, který vám poslouží k orientaci v pestré krajině tohoto aktuálního psychologického přístupu. Provede vás rozmanitou, živě se rozvíjející oblastí, neboť pozitivní psychologie se coby mladá disciplína stále vyvíjí a proměňuje, a naznačí směry, kterými se lze dál ubírat.

Co všechno můžete na následujících stránkách očekávat?

Průvodce pozitivní psychologií slouží především k základní orientaci v hlavních tématech oboru, výsledcích aktuálních výzkumů i v množství praktických intervencí a metod. Seznámíte se s hlavními představiteli pozitivní psychologie a vývojem jejich názorů a teorií. Dozvíte se nejen o konečných výsledcích výzkumných studií, ale poodhalím vám také zákulisí vědeckého zkoumání a popíši způsob, jakým se konkrétní výzkumy a experimenty provádějí. Můžete si také vyplnit některé dotazníky, které vám poskytnou užitečnou informaci o vašem převažujícím způsobu myšlení, prožívání a chování. V neposlední řadě získáte cennou inspiraci a užitečná praktická doporučení pro zvýšení své osobní pohody a spokojenosti, která můžete úspěšně využít ve svém osobním i profesním životě.

Je nasnadě, že život není jen procházkou růžovou zahradou. Mnohdy nás vede i strmými stezkami a stinnými údolími, ze kterých však vždy máme šanci vystoupat opět na výsluní. Průvodce pozitivní psychologií vám nejen pomůže zorientovat se v tom, kam a s jakou výbavou kráčíte, ale může vám také posloužit jako rozcestník na životních křižovatkách, ukazující možnosti volby jiných tras.

Pro koho je tedy pozitivní psychologie prospěšná?

Pozitivní psychologie má rozhodně co nabídnout těm, kteří touží odhalit svoje silné stránky a přednosti, těm, kteří usilují o zlepšení svých mezilidských vztahů, i těm, kdož se zamýšlejí nad hodnotou a účelem svého života. Zkrátka všem, kteří chtějí lépe porozumět tomu, jak být v životě šťastnější a spokojenější. Nabízí také mnoho konkrétních možností uplatnění poznatků v oblasti psychoterapie, výchovy a vzdělávání, koučingu, psychologie práce a dalších příbuzných oborech.

Cesta, kterou pozitivní psychologie nabízí, je schůdná pro každého. Ne vždy je ale změna vedoucí ke šťastnějšímu životu snadná. Tento průvodce vás nepovede žádnými zkratkami ani neslibuje okamžité změny k lepšímu. Naznačí vám však mnohé způsoby, jak smysluplně přemostit náročnější životní úseky, a nabídne inspiraci, jak a kudy vykročit směrem ke spokojenějšímu a naplněnému životu.

Dovoluji si nabídnout vám své průvodcovské služby v oblasti pozitivní psychologie nejen proto, že cestami výzkumu a výuky i zákoutími praxe procházím již několik let, ale také proto, že se v pozitivní psychologii cítím být profesně i lidsky „doma“. Vzhledem k bohatosti a košatosti poznatků pozitivní psychologie jsem při psaní této knihy často stála před volbou, která z mnoha poutavých témat vybrat, kterými otázkami se zaobírat podrobněji a které jen nastínit. Konečným sítem prošla ta témata, o nichž se domnívám, že pro vás budou jak zajímavá, tak i prakticky užitečná.

I když mou snahou bylo zprostředkovat vám co nejvíce aktuálních poznatků z oblasti pozitivní psychologie, nenárokuje si tato kniha podat zcela vyčerpávající přehled o všem, co se za více než deset let existence směru pozitivní psychologie vyzkoumalo, napsalo a prakticky uplatnilo – ostatně to ani neumožňuje rozsah této práce.

Postupy a metody, které jsou v této knize prezentovány, jsou mnoha seriózními badateli empiricky i prakticky ověřené. Uvedené techniky a praktické intervence jsem měla možnost vyzkoušet osobně a zakusit tak jejich účinnost na základě vlastní zkušenosti. Nabízím vám tedy cestu prošlapanou a s radostí se s vámi o získané poznatky a zkušenosti na následujících stránkách podělím.

A konečně mi dovolte připomínku pro všechny vědecky orientované čtenáře, jimž by se některé prezentované poznatky a intervence občas mohly jevit až podezřele jednoduché. Určitá míra zjednodušení je však nutná: pokud bych popisovala přesný design a průběh všech výzkumných studií, včetně vlivu jejich intervenujících proměnných, a obsáhle je diskutovala, několikanásobně bych tím překročila předpokládaný rozsah této knihy a nezbyl by prostor pro jiné poznatky. Z toho důvodu všechny zájemce o detailnější rozbory předkládaných výsledků odkazuji přímo k originálním zdrojům a odborným publikacím a článkům, které uvádím v seznamu použité literatury.

V případě vašeho zájmu uvítám po přečtení knihy vaše názory, připomínky a komentáře.

Alena Slezáčková

Brno, duben 2012

alena.slezackova@phil.muni.cz

www.pozitivni-psychologie.cz

1. Úvod do pozitivní psychologie

Možná vás při prvním setkání s termínem „pozitivní psychologie“ napadlo: Znamená to, že se pozitivní psychologie zabývá pouze tím, co je v životě člověka a ve světě dobré, krásné a radostné? Že zavírá oči před běžnými lidskými problémy, nezajímá se o rizika a úskalí života a nehledá způsoby řešení konfliktů? Že její příznivci s úsměvem od ucha k uchu na potkání rozdávají samolepky smajlíků a proplouvají životem v růžové bublině idealistických představ?

Ale vůbec ne, nenechte se zmýlit. Pozitivní psychologie, jak sám název napovídá, se sice opravdu zaměřuje spíše na studium kladných témat, avšak nikoli proto, aby zároveň popírala či zanedbávala stinné stránky života. Reaguje spíše na skutečnost, že až donedávna výrazně převládalo zaměření vědecké a teoretické psychologie na studium problémových oblastí, rizikových faktorů, negativních jevů a poruch. Příznivé aspekty života a pozitivní stránky osobnosti byly spíše přehlíženy. Proč také věnovat energii, čas a prostředky něčemu, co nevnímáme jako problém?

Není divu, že i mnozí praktičtí psychologové uvažovali podobným způsobem. Vždyť za jakých okolností lidé typicky přicházejí do jejich poraden a ordinací? Když je něco bolí, trápí nebo tíží. Málokdo si jde popovídat s psychologem o tom, jak se mu skvěle daří a že lepší už to snad ani být nemůže. Je tedy zcela přirozené, že se vědecká psychologie i psychoterapie snažily po dlouhá desetiletí v prvé řadě ulevit lidskému trápení. Snažily se porozumět podstatě poruchy, konfliktu či deficitu a všemi možnými prostředky zmírnit jejich negativní dopad na kvalitu života člověka.

Dosavadní „na problém, poruchu či konflikt orientované“ psychologii tedy rozhodně nelze upřít množství důležitých úspěchů. Mezi nezpochybnitelné přínosy donedávna převládajícího trendu psychologie a psychiatrie patří zejména vytvoření Diagnostického a statistického manuálu mentálních poruch DSM a sestavení rozsáhlé databáze údajů o příčinách, povaze a souvislostech psychických onemocnění. Cenné je také nalezení mnoha efektivních způsobů léčby psychických poruch a obtíží, a to i díky propojení psychoterapeutických a farmakoterapeutických přístupů. V oblasti výzkumu je nutno zmínit vyvinutí účinných výzkumných strategií a matematicko-statistických metod pro zpracování získaných dat (Gillham, Seligman, 1999).

Tím, co však hlavní představitelé směru pozitivní psychologie od počátku vytýkali převažujícímu přístupu v psychologii 20. století, bylo až přílišné zaměření na tzv. negativní jevy – odchylky od normy, deficity, poruchy –, a naopak nedostatečný prostor věnovaný studiu pozitivních aspektů osobnosti. Svědčí o tom i pohled do databáze výzkumných studií: mezi lety 1972 až 2006 bylo publikováno pětkrát více výzkumů týkajících se deprese než těch, které se týkaly tématu osobní pohody. Nepoměr mezi počtem vědeckých článků o štěstí coby emocionální složce osobní pohody a článků o depresivitě se dokonce vyšplhal až na hodnotu 1 : 72.

Ve světle těchto poznatků již lépe porozumíme tomu, že jedním z prvních cílů hnutí pozitivní psychologie byla snaha o postupné vyrovnání této nesouměrnosti a doplnění celkového obrazu psychiky o doposud zanedbávaná kladná témata (Seligman, 2003).

Bezesporu objasnění problému, pomoc v překonání náročné situace, dosažení nižší míry depresivity či úzkosti, to vše jsou samy o sobě velmi cenné a významné pokroky na cestě ke zvýšení kvality života člověka.

Zásadní otázka, se kterou přicházejí reprezentanti pozitivní psychologie, však zní: Když se podaří odstranit nebo zmírnit obtíže, když vyřešíme problém, znamená to, že se tím automaticky stáváme šťastnými a spokojenými lidmi? Znamená to, že víme, jak dosáhnout naplněného a smysluplného života? Že je nám zřejmé, co je třeba udělat pro to, aby námi dosažená pozitivní změna byla prospěšná i pro druhé a třeba i pro celou společnost? Odpověď zní: Nikoli. A nebo mírněji: Většinou ne.

Pokud bychom využili pomyslné škály od –5 do +5 (od naprostého neštěstí a nespokojenosti přes neutrální stav až po vysokou míru spokojenosti a štěstí), nabízí se přirovnání, že cílem donedávna převládajícího pojetí psychologie bylo zejména dosažení posunu od negativních hodnot k nule, tedy k absenci problémů a psychopatologie. Snahou pozitivní psychologie je však nabídnout něco víc, určitou přidanou hodnotu, která prostor od nuly (značící nepřítomnost problému, vyřešení konfliktu) směrem ke kladným hodnotám naplní smyslem, pozitivním prožíváním a životní spokojeností.

1.1Pozitivní psychologie – historický a filozofický kontext

Pozitivní psychologie aspiruje na to, aby se stala uznávaným směrem významně obohacujícím světovou psychologii 21. století. Podaří se jí to? Odpověď na tuto otázku patří letům budoucím. Již nyní však můžeme konstatovat, že má pozitivní psychologie dobře nakročeno.

Fascinující je to, že můžeme být přímými svědky nejen vzniku, ale mnohdy i křivolakého vývoje myšlenkového hnutí, který se odehrává přímo před našima očima.

S vůdčími představiteli hlavních psychologických směrů, Sigmundem Freudem počínaje a Carlem R. Rogersem konče, se můžeme povětšinou setkat již jen na stránkách knih, černobílých fotografiích nebo vzácných archivních nahrávkách. S představiteli pozitivní psychologie však můžeme vstoupit do přímého kontaktu – ať již osobního (na konferencích, kongresech a workshopech), nebo zprostředkovaného díky e-mailové komunikaci, sociálním sítím a interaktivním webovým stránkách. Každý z nás má tedy možnost svým dílem přispět k probíhajícím diskuzím, kriticky se vymezit vůči některým názorům či otevřít nové otázky, zkrátka obohatit současný doširoka se rozlévající proud pozitivní psychologie a spolupodílet se tak na rozvoji nového psychologického směru.

Avšak nepředbíhejme. Vraťme se ještě na samotný začátek a pojďme si nejprve přiblížit okolnosti vzniku pozitivní psychologie. Skutečností je, že otázkou lidského štěstí, smysluplnosti a životního naplnění se lidé zabývají od nepaměti. Vědecká psychologie se však těmto otázkám začala cíleně věnovat teprve poměrně nedávno. Byl to právě společný zájem badatelů zabývajících se výzkumem osobní pohody (Diener a kol., 1999), optimismu (Seligman, 1991; Peterson, 1991), motivace (Ryan, Deci, 1985), kreativity (Csikszentmihalyi^1,1996), pozitivních emocí (Isen, 1993) a dalších kladných aspektů života jedince i společnosti, který na přelomu 20. a 21. století přispěl ke vzniku hnutí pozitivní psychologie.

Za oficiální počátek směru pozitivní psychologie je považováno první společné setkání psychologů hlásících se k tomuto trendu, ke kterému došlo na podzim roku 1999 v americkém Lincolnu. Významnou úlohu v tom sehrál tehdejší prezident Americké psychologické společnosti (APA) Martin Seligman se svou nepřeslechnutelnou výzvou k započetí cíleného studia a podpory kladných stránek života. Již začátkem roku 2000 pak vyšlo v prestižním časopise American Psychologist monotematické číslo editované M. Seligmanem a M. Csikszentmihalyim, které bylo celé věnované představení pozitivní psychologie jako nového myšlenkového směru.

Základní ideou iniciátorů hnutí pozitivní psychologie bylo nabídnout užitečný a v mnoha ohledech podnětný pohled na ty stránky života jedince a společnosti, které byly v dosavadním pojetí psychologie, zaměřené na konflikty, rizika a problémy, poněkud opomíjeny. Pozitivní psychologie si tedy vetkla do štítu, že se bude více orientovat na studium a podporu kladných témat a světlých stránek osobnosti člověka i společnosti. Sami zakladatelé směru nyní přiznávají, že byli překvapeni rychlostí, jakou se myšlenky pozitivní psychologie ujaly a již během první dekády existence směru rozšířily za hranice Spojených států, aby zakořenily v mnoha zemích světa.

Dovolme si v tomto stručném historickém exkurzu malou odbočku: i když by se někteří představitelé pozitivní psychologie rádi viděli na piedestalu „otců zakladatelů“ zcela nové vědy, je nutno střízlivě připomenout, že kladnými tématy a otázkami lidského štěstí a smysluplnosti se zabývaly mnohé významné osobnosti světové filozofie a psychologie již dávno předtím.

Filozofické kořeny uvažování o štěstí sahají hluboko do období antické filozofie, k Aristotelově pojmu eudaimonia (štěstí pramenící ze správného a smysluplného počínání a úsilí o mravní dokonalost) a Epikurově hédonismu (štěstí a blaženost spojené se smyslovým potěšením). Jejich myšlenky se dodnes odrážejí v tzv. eudaimonickém versus hédonickém pojetí osobní pohody, o nichž bude ještě pojednáno později.

Určitě nelze opomenout ani význam dřívějších prací představitelů humanistické psychologie, kteří svým dílem předznamenali příklon ke studiu pozitivních aspektů osobnosti člověka. Jmenujme alespoň A. H. Maslowa (2000) rozpracovávajícího hierarchii potřeb, V. E. Frankla (1994) poukazujícího na lidskou „vůli ke smyslu“ či C. R. Rogerse (1995) s konceptem „plně fungující osoby“ (fully functioning person). Jak upozorňuje I. Šolcová (2005), právě v Maslowově knize Motivation and Personality z roku 1954 se vůbec poprvé setkáváme s termínem „pozitivní psychologie“.

Ve své době ojedinělá byla také práce americké psycholožky rakouského původu M. Jahodové (1958), věnovaná kritériím pozitivního mentálního zdraví, mezi něž patří kladný postoj k sobě sama, sebeúcta, schopnost autoregulace chování, adekvátní vnímání reality, schopnost udržení mezilidského vztahu a lásky, schopnost sebeřízení a produktivita. Z období šedesátých až osmdesátých let 20. století je třeba připomenout významné příspěvky z oblasti psychologie zdraví – od Lazarusovy definice zvládání a copingových strategií přes práce J. Rottera (1966) přinášejícího nosný termín locus of control, koncept salutogeneze a pojetí nezdolnosti ve smyslu sence of coherence A. Antonovského (1984), nezdolnost v pojetí hardiness S. Kobasové a S. Maddiho (1982), dispoziční optimismus M. F. Scheiera a C. S. Carvera (1985) a další. Cennou inspirací jsou také práce G. Allporta (1961), který se věnoval tématům zralosti a rozvoje osobnosti, i nadčasové úvahy E. Fromma (2001).

Nelze nevzpomenout také multidimenzionální model psychosociální zralosti adolescentů od E. Greenbergerové (1984), jehož dimenze jsou blízké aktuální koncepci charakterových předností, práce C. Ryffové (1989), zmiňující „osobní růst“ coby smysl jedince pro kontinuální vývoj a uskutečnění svých potenciálů (koncept blízký humanistické sebeaktualizaci), či významný příspěvek L. Kohlberga (1981, 1984) na téma morálního vývoje. Otázkou životní smysluplnosti se zabývala také řada existenciálních psychologů, od V. E. Frankla (1994, 1995) až po současného I. Yaloma (2006).

Z výše uvedeného je patrné, že kořeny hnutí pozitivní psychologie sahají do padesátých až šedesátých let 20. století, avšak některé práce věnované kladným stránkám člověka lze nalézt ještě dříve. Ve dvacátých a třicátých letech 20. století se například L. M. Terman věnoval studiu osobnosti talentovaných dětí a zkoumání příčin spokojenosti v manželství a E. L. Thorndike se zabýval studiem morálních kvalit jedince (cit. dle Mareš, 2001).

Co se týče samostatných psychologických studií na téma štěstí, jednu z prvních publikoval již v roce 1967 W. Wilson (cit. dle Blatný, 2010) a první intervenční program na podporu štěstí a osobní pohody vytvořil už v sedmdesátých letech M. Fordyce (1977).

Svižný a mohutnějící proud pozitivní psychologie má tedy mnoho přítoků, které jsou zdrojem cenných poznatků a inspirací. To však nic nemění na tom, že s plným rozmachem vědeckého zájmu o studium a podporu pozitivních aspektů života jedince i společnosti se skutečně setkáváme až s počátkem 21. století.

Za uplynulých deset let historie vědecké pozitivní psychologie byl ve studiu kladných aspektů života jedince i společnosti učiněn velký pokrok. Pozitivní psychologie, jedna z nejmladších a velmi slibných odnoží odborné psychologie, se tak velmi rychle stala nepřehlédnutelnou součástí světové psychologie, která nabízí bohaté aplikační možnosti i v praxi.

1.2Vývoj pozitivní psychologie ve světě

Jak jsme již naznačili, samotné počátky formujícího se myšlenkového hnutí pozitivní psychologie byly spojeny s poněkud sebevědomými projevy jeho zakladatelů, což ztěžovalo počáteční přijetí ústředních myšlenek širší – zejména evropskou – psychologickou obcí.

Někteří z vůdčích představitelů pozitivní psychologie, C. R. Snyder a S. J. Lopez (2002), vyzývali ve své době dokonce k oddělení od dosavadní psychologie, k „deklaraci nezávislosti“ na patologickém modelu a k vytvoření samostatné vědy pozitivní psychologie. Také M. Seligman (2003) zpočátku odmítal přímou návaznost pozitivní psychologie na humanisticky orientované psychology s diskutabilní výtkou jejich nedostatečné vědeckosti.

Podobné projevy a prohlášení zvedly v psychologických vodách určitou vlnu nevole a s jejich důsledky jsme se v podobě apriorních odsudků pozitivní psychologie jako celku donedávna vyrovnávali. V současnosti již však od představitelů pozitivní psychologie zaznívá smířlivý tón a oproti dřívějšímu vyčleňování se z dosavadního proudu psychologie projevují zřetelnou tendencí k hledání styčných bodů a nacházení možností vzájemného obohacení.

Vůči výše zmíněnému počátečnímu „ortodoxnímu“ způsobu prezentace pozitivní psychologie jejími zakladateli začaly poměrně brzy zaznívat kritické hlasy z vlastních řad, tj. od představitelů tzv. druhé vlny pozitivní psychologie. Tito zastánci integrativního a smířlivého postoje začali používat spíše označení „psychologie silných stránek osobnosti“ (psychology of human strengths). Tento výrazný proud v rámci pozitivní psychologie je v literatuře reprezentovaný například pracemi sdruženými v monografii editované L. G. Aspinwallovou a U. M. Staudingerovou (2003) a později i publikacemi Ch. Petersona a M. Seligmana (2004) nebo A. Linleyho (2008), o kterých bude dále pojednáno podrobněji.

Dnešní pozitivní psychologie se deklaruje především jako věda zabývající se studiem pozitivních emocí (radost, štěstí, láska, naděje, zážitek plynutí flow ad.), výzkumem pozitivních individuálních vlastností a rysů osobnosti (jako např. optimismus, zvídavost, nezdolnost nebo smysl pro humor) a hledáním faktorů uplatňujících se v pozitivně fungujících společenstvích a institucích (Seligman, 2003; Peterson, 2006). V programu pozitivní psychologie nalezneme mezi základními cíli jak snahy o prevenci výskytu negativních jevů a prožitků, tak podporu pozitivních fenoménů. Pozitivní psychologie se tedy nezaměřuje pouze na to, co nás zúzkostňuje a trápí, jaké jsou negativní rysy naší osobnosti a rizikové faktory chování, ani na to, co a proč v rodině, ve škole nebo ve firmě nefunguje. Zajímá ji naopak to, s jakou frekvencí a intenzitou prožíváme pozitivní emoce, jaké jsou naše kladné vlastnosti a silné stránky a co přispívá ke skutečnosti, že v rodině vládne pohoda, že se děti do školy těší a kolegové ve firmě dobře spolupracují.

Stručně řečeno, obecným cílem pozitivní psychologie je podle jejích hlavních představitelů M. Seligmana a M. Csikszentmihalyiho (2000) rozvíjení „nejlepších kvalit života“. V centru zájmu se ocitá výzkum a podpora pozitivních potenciálů a tendencí lidské osobnosti, mezi něž patří i témata silných stránek charakteru a mravních aspektů člověka, které dlouhou dobu stály před branami vědecké psychologie (Peterson, Seligman, 2004; Linley a kol., 2010).

V současné době se badatelé hlásící se k pozitivní psychologii věnují rozličným tématům z emocionální a kognitivní oblasti, v jejichž rámci studují význam pozitivního prožívání, ale také otázky moudrosti, tvořivosti, touhy po poznání nebo schopnost kladení si cílů. V oblasti sociální psychologie se zaměřují na témata empatie a altruismu, odpouštění a smíření. Studovány jsou i speciální způsoby zvládání náročných životních situací, v nichž vyvstávají otázky smysluplnosti života, spirituality, pokory a další (Snyder, Lopez, 2007). Otázkou osobních cílů v kontextu motivace osobnosti a spirituality se zabývá například R. Emmons (1999) a význam spirituality v psychoterapii vyzdvihuje K. Pargament (2007). Významným přínosem pro vědeckou základnu pozitivní psychologie je také teorie pozitivních emocí (Broaden-and-Build Theory), kterou formulovala americká psycholožka B. L. Fredricksonová (2002), a za pozornost určitě stojí i její novější práce věnované pozitivitě (Fredrickson, 2009). Své významné místo v pozitivní psychologii již delší dobu zaujímá koncept optimálního prožívání flow rozpracovaný M. Csikszentmihalyim (1996).

Mezi nejaktuálnější pojmy současné pozitivní psychologie patří flourishing (doslova „rozkvět“, pro který v češtině navrhujeme ekvivalent „optimální prospívání“), jenž se také stává klíčovým předmětem empirického zkoumání (Keyes, 2002, 2009). Tento termín podle M. Seligmana (2011) zastřešuje a propojuje pět aspektů šťastného a naplněného života: pozitivní emocionalitu, angažované zapojení se do aktivit, kvalitní mezilidské vztahy, prožívanou smysluplnost existence a pracovní/studijní úspěšnost. M. Seligman pro ně v angličtině užívá akronymu PERMA (Positive emotions, Engagement, Relationships, Meaningfulness a Accomplishment).

Se snahou o maximální uplatnění získaných poznatků v praxi souvisí aktuální trend aplikované pozitivní psychologie (Linley, Joseph, 2004). Klade důraz na využití výsledků zkoumání ve školství a vzdělávacím procesu (Gilman a kol., 2009; Seligman a kol., 2009), koučingu (Biswas-Diener, 2010) a samozřejmě v psychoterapii a poradenství (Seligman, Peterson, 2003; Joseph, Linley, 2004), kde nabízí obohacující posun směrem k odhalování klientových kladných vlastností a rozvíjení jeho vnitřních potenciálů. Cenným přínosem je také uplatnění myšlenek pozitivní psychologie v oblasti pracovní psychologie, kde zdůrazňují etický rozměr práce a morálku v obchodním podnikání (Gardner a kol., 2002; Damon, 2004), ve zdravotnictví a psychologii zdraví (Seligman, 2008) a obecně v pomáhajících profesích.

V klinické oblasti je aktuálním trendem výzkum posttraumatického rozvoje osobnosti, jenž propojuje dosavadní poznatky o negativních dopadech traumatu (často v podobě symptomů posttraumatické poruchy) s novým pohledem, zaměřeným na zpětně zhodnocené kladné důsledky prožité náročné životní situace (Calhoun, Tedeschi, 2006; Mareš, 2009; Slezáčková, 2009).

Při zběžném pohledu na šíři a hloubku záběru výzkumných aktivit i aplikačních možností pozitivní psychologie není divu, že tento směr v současné době vyvolává ve světě značný ohlas. Živý zájem o získávání a výměnu aktuálních poznatků, prezentaci výsledků výzkumů a sdílení praktických zkušeností podnítil vznik odborných společností a organizací pozitivní psychologie. Faktickou „kolébkou“ pozitivní psychologie je Centrum pozitivní psychologie při Pensylvánské univerzitě vedené M. Seligmanem (Positive Psychology Center, PPC^2). Roli světového „řídicího střediska“ pozitivní psychologie však nyní sehrává Mezinárodní asociace pozitivní psychologie (International Positive Psychology Association, IPPA^3) se sídlem v americké Philadelphii, která v současné době sdružuje přes tři tisíce odborníků a studentů z více jak sedmdesáti států světa. Spolupráci a vzájemnou výměnu zkušeností psychologů v rámci Evropy zastřešuje Evropská síť pozitivní psychologie (European Network for Positive Psychology, ENPP^4). Podpora využití poznatků v praxi přichází od Centra aplikované pozitivní psychologie (Centre for Applied Positive Psychology, CAPP^5) ve Velké Británii.

I když většina významných osobností pozitivní psychologie pochází z USA, evropští psychologové rozhodně nezůstávají pozadu. Italská psycholožka Antonella delle Fave byla v letech 2009 až 2011 druhou prezidentkou IPPA, Hans Henrik Knoop z kodaňské univerzity stojí od roku 2010 v čele ENPP, britský psycholog a terapeut Stephen Joseph je klíčovou osobností ve výzkumu posttraumatického rozvoje. Jméno nizozemského profesora psychologie Ruuta Veenhovena je spojeno s vytvořením Světové databáze výsledků výzkumů o štěstí, švýcarský psycholog rakouského původu Willibald Ruch se dlouhodobě věnuje studiu humoru a dobře známé je i jméno ruského psychologa a teoretika Dmitrije Leontieva.

Nejnovější poznatky o aktuálních trendech výzkumu a aplikace poznatků pozitivní psychologie lze získat na četných mezinárodních konferencích a sympoziích, věnovaných vybraným otázkám daného směru. Od roku 2002 se každé dva roky koná v různých evropských městech pravidelná Evropská konference pozitivní psychologie. Počet jejích účastníků se stále zvyšuje: té, která proběhla v roce 2010 v dánské Kodani, se zúčastnilo více než pět set odborníků z celého světa. Největší světovou událostí je pak Světový kongres pozitivní psychologie pořádaný IPPA, jehož druhý ročník proběhl za účasti více než dvanácti set přihlášených osob v červenci roku 2011 v americké Philadelphii.

Aktuální výzkumné i přehledové studie z oblasti pozitivní psychologie lze nalézt na stránkách časopisu Journal of Positive Psychology, editovaného R. A. Emmonsem a vydávaného od roku 2005 v Psychologickém ústavu Kalifornské univerzity v USA. Zajímavé příspěvky přináší také Journal of Happiness Studies, jenž pod editorským vedením italské psycholožky A. delle Fave vydává nakladatelství Springer. Užitečným zdrojem informací je také nově vzniklý on-line časopis International Journal of Well-being^6.

Základní myšlenky a záměry představitelů pozitivní psychologie jsou v mnoha ohledech opodstatněné a široce přijímané, avšak považujeme za vhodné zmínit i některá možná úskalí a rizika vyhraněně pozitivního přístupu.

Již proti samotnému názvu a zaměření pozitivní psychologie se od počátku ohrazovali někteří humanističtí psychologové (Resnick a kol., 2001). Z hlediska svého celostního přístupu vcelku správně upozorňovali na to, že jakékoli umělé rozdělování psychologie na „pozitivní“ a „negativní“ přináší riziko, že se nám nepodaří uchopit život v jeho komplexnosti. Dobré, pozitivní stránky člověka přece nabývají svého významu právě z dialogického vztahu k těm „nežádoucím“ nebo „negativním“ jevům. S touto formulací nelze nesouhlasit, avšak advokáti pozitivní psychologie by v tomto pomyslném soudu mohli argumentovat, že jim nejde o umělé „černobílé“ rozdělování reality, ale právě o již výše zmíněné doplnění pohledu na člověka a život v jeho celistvosti.

Také L. Aspinwallová a U. Staudingerová (2003) považují za hlavní úkol psychologie silných stránek spíše porozumění vzájemným souvislostem pozitivních a negativních prožitků a zkušeností, a nikoli odklon od studia negativních aspektů lidské existence. Psychologie silných stránek by měla hledat odpovědi na otázku, jak mohou být pozitivní i negativní zážitky a zkušenosti vzájemně integrovány, pochopeny ve své komplexnosti a správným způsobem využity.

Snad nejkritičtěji se ke směru pozitivní psychologie vyjádřila americká psycholožka B. Heldová (2004), která mimo jiné správně poukazuje na to, že negativita je normálním a v určitých podmínkách užitečným aspektem lidské podstaty. Jak uvidíme dále, mnozí zástupci pozitivní psychologie by se pod toto tvrzení bez váhání podepsali. Vždyť jací bychom byli lidé, kdybychom při ztrátě blízkého člověka neprožívali hluboký žal, kdybychom při zjevné nespravedlnosti a příkoří nevzpláli upřímným hněvem? Jak bychom mohli porozumět procesu odpouštění, kdybychom odhlédli od původní hořce prožívané křivdy? I těmto a mnoha dalším zajímavým – a v pozitivní psychologii zásadním – otázkám se budeme věnovat v příslušných kapitolách této knihy.

Varování před nesprávným pochopením poselství pozitivní psychologie jsou tedy zcela na místě. Mylné přesvědčení, že pouze to, co je pozitivní, je zároveň pro člověka dobré a prospěšné, a co je negativní, je špatné a škodlivé, je naprosto zavádějící (Held, 2004).

Závěrem této části shrňme, že současná pozitivní psychologie není pouhou „vědou o štěstí“. Její snahou není nabízet pohled přes „růžové brýle“, nebo snižovat význam negativního prožívání a vlivu nepříznivých podmínek v životě člověka. Příklon k vědeckému studiu pozitivních vlastností a stavů, jehož jsme v současné psychologii svědky, by tedy neměl být nesprávně pochopen jako výzva k ignorování negativních aspektů lidské existence – neboť dobré, kladné stránky člověka nabývají svého významu právě díky těm „nežádoucím“ a „negativním“. V mnoha případech jsou to právě negativní zkušenosti a emoce, které stojí za vzepětím síly a tvořivosti, za projevy hluboké lidskosti či za úsilím o vlastní růst a seberealizaci – a bezpochyby jim náleží místo ve vnitřním životě člověka.

Za důležité také považujeme, že současná vědecká pozitivní psychologie stojí na pevných základech empirických výzkumů a šetření. Seriózní pozitivní psychologie (na rozdíl od komerčních „kuchařek na štěstí“, jež zaplavují knihkupectví) není poskytovatelem zjednodušujících návodů, ukazatelem přímočarých cest ke štěstí a neslibuje ani okamžité úspěchy. Dnešní pozitivní psychologie úzce navazuje na výsledky dosavadního vědeckého bádání, vytyčuje nové směry výzkumu a svá doporučení a praktické intervence formuluje na základě ověřených poznatků.

V tomto duchu kladného, avšak střízlivě reálného postoje k pozitivní psychologii se také nese obsah knihy, kterou nyní držíte v rukou.

1.3Pozitivní psychologie v ČR

Jak již bylo řečeno, myšlenky pozitivní psychologie se rozlétly do celého světa a postupně se zabydlují i v České republice.

Mezi hlavní zastánce směru pozitivní psychologie u nás patří především J. Křivohlavý (2004, 2006, 2007, 2009, 2011), jenž se ve svých publikacích věnuje jak obecným otázkám, tak vybraným okruhům pozitivní psychologie, jako jsou vděčnost, naděje, moudrost a smysluplnost existence.

Pozitivní psychologii se intenzivně věnuje také J. Mareš (2001), z jehož mnoha prací jmenujme sborníky věnované kvalitě života (Mareš, 2006, 2007) či práce na téma posttraumatického rozvoje osobnosti (Mareš, 2008, 2009, 2012). Studiem subjektivní pohody a životní spokojenosti se jako jeden z prvních u nás začal zabývat M. Blatný (Blatný, Osecká, 1998; Blatný a kol., 2005, 2010). Výzkumu posttraumatického rozvoje osobnosti, studiem silných stránek charakteru a otázkám pozitivního vzdělávání se věnuje A. Slezáčková (2009, 2010, 2011). Tématem občanských ctností se v současné době zabývá V. Smékal (2006, 2010) a otázky optimismu v souvislosti se zdravím zkoumají J. Dosedlová a Z. Slováčková (2008). Své stati na téma štěstí, humor a pozitivní systémová psychoterapie N. Peseschkiana publikuje J. Kulka (2006, 2010).

Na Slovensku se tématům blízkým pozitivní psychologii věnují zejména D. Kováč (1997, 2001, 2007), P. Halama (2001, 2002, 2007), I. Ruisel (2000, 2006), M. Stríženec (2001) a další.

Díky otevřenosti vůči kladným tématům postupně přibývá na některých vysokých školách diplomových a bakalářských prací i vědeckých studií, které čerpají z tematické oblasti pozitivní psychologie. Významným zdrojem inspirace jsou pro ně dříve vzniklé práce, jejichž autoři se sice přímo nehlásí k pozitivní psychologii, avšak zpracovávali příbuzná témata: otázky kvality života, subjektivní pohody, spokojenosti se životem, nezdolnosti, optimismu, moudrosti, smysluplnosti a další. Řadu styčných ploch tak vykazují práce vycházející z oblasti psychologie zdraví (Křivohlavý, 2001; Kebza, Šolcová, 2003, 2008; Hnilica, 2006; Hoskovcová, 2006; Břicháček, Habermannová, 2007; Hošek, 2003; Paulík, 2011 a další), z okruhu duševní hygieny (Míček, 1986) nebo sociální psychologie (Dosedlová, 2008; Baumgartner, 2011). K tématu smysluplnosti života a spirituality jsou cenným přínosem příspěvky P. Říčana (2006) nebo K. Balcara (1995).

V roce 2009 vzniklo v Brně Centrum pozitivní psychologie CPPC^7, které sdružuje odborníky z řad psychologů, terapeutů, učitelů, koučů a příslušníků ostatních pomáhajících profesí (včetně studentů těchto oborů) se zájmem o výzkum či aplikace poznatků pozitivní psychologie. Smyslem a náplní CPPC je organizace přednášek, seminářů a konferencí a postupné zpřístupňování metod a intervencí pozitivní psychologie české odborné i laické veřejnosti. Cílem těchto aktivit je rozšiřovat povědomí o pozitivní psychologii a možnostech využití jejích poznatků v psychologické, pedagogické, zdravotnické, sociální i ekonomické praxi.

1.4Výuka pozitivní psychologie

V mnoha státech světa je již předmět pozitivní psychologie nedílnou součástí vzdělávacích programů. První kurz – tehdy začínající – pozitivní psychologie otevřel na jaře roku 1999 M. Seligman na University of Pennsylvania, Philadelphia. Od té doby se pozitivní psychologie vyučuje na mnoha univerzitách Spojených států a Kanady, avšak pevné zázemí si již zajistila také v jiných zemích světa. Své místo si nalezla v Latinské Americe, Asii i Austrálii a v rámci Evropy zastává pozitivní psychologie silnou pozici na katedrách psychologie ve Velké Británii, Španělsku, Německu, Itálii nebo Chorvatsku.

Na Pensylvánské univerzitě v USA a na univerzitě East London ve Velké Británii je již možné vystudovat samostatný magisterský obor aplikované pozitivní psychologie (MAPP). Tréninkový program pozitivní psychologie nabízí také americká Drexel University.

V České republice je pozitivní psychologie jako samostatný volitelný předmět na vysoké škole pravidelně vyučován od počátku roku 2008 v Psychologickém ústavu Filozofické fakulty Masarykovy univerzity v Brně (Slezáčková, 2008). Z dosavadních reakcí studentů je patrný jejich zájem o bližší seznámení se s kladnými tématy psychologie a porozumění těm výše zmíněným kvalitám osobnosti, které ji obohacují, posilují a rozvíjejí. I tady může zařazení výuky pozitivní psychologie nabídnout jistou rovnováhu oproti „na problém orientovaným“ disciplínám a harmonicky doplnit kompletní obraz lidské osobnosti a prožívání, v nichž interagují jak pozitivní, tak negativní faktory.

Na základě dosavadních vlastních zkušeností můžeme navrhnout dva způsoby výuky pozitivní psychologie: jedním z nich je výuka pozitivní psychologie jako samostatného předmětu, jež by však neměla být omezena na pouhé předávání informací. Měla by si klást za cíl také podporu lepšího sebepoznání studentů, posilování kladných aspektů jejich osobnosti a silných stránek a rozvíjení vnitřních potenciálů. Za obzvlášť důležité pokládáme podporu uvědomování si významu a souvislostí pozitivního i negativního prožívání, povzbuzení motivace, kritického myšlení studentů a jejich otevřenosti vůči všem aspektům života – a částečně tak přispět k procesu zrání a rozvoje osobnosti budoucích psychologů. Z orientační obsahové analýzy výpovědí studentů, kteří v rámci svého studia na Filozofické fakultě Masarykovy univerzity absolvovali předmět Pozitivní psychologie, vyplynulo, že nejvíce si cenili zajímavosti a aktuálnosti předmětu. Kladně hodnotili také možnost praktického využití získaných poznatků a zkušeností v profesním i osobním životě a vypovídali také o zvýšené motivaci ke studiu psychologie obecně.

Druhou možností výuky pozitivní psychologie je začlenění jejích poznatků do stávajících sylabů ostatních předmětů, tak aby měli studenti možnost seznámit se s různými úhly pohledu na probírané téma. Příkladem může být smysluplné a prospěšné propojení klinických témat posttraumatického syndromu a posttraumatického rozvoje. Tento způsob však již závisí na otevřenosti vyučujících ostatních předmětů a jejich ochotě doplňovat svoje sylaby o nové pohledy a poznatky pozitivní psychologie.

Ať již je zvolen jakýkoli způsob předávání poznatků z oblasti pozitivní psychologie, má šanci stát se hodnotným zdrojem obohacení současných učebních plánů studijního oboru psychologie i ostatních pomáhajících oborů.

Současným světovým trendem je snaha o implementaci poznatků pozitivní psychologie do všech úrovní vzdělávacího procesu, nejen do vysokoškolské přípravy. O konkrétních důvodech, výsledcích pilotních programů pro základní a střední školy i dalších souvislostech bude pojednáno podrobněji v samostatné kapitole, věnované pozitivní edukaci.

2. Základní témata pozitivní psychologie

Připomeňme, že pozitivní psychologie při svém převládajícím zaměření na studium kladných stránek života člověka v žádném případě nesnižuje význam negativních zkušeností, problémů a náročných životních situací. Vždy je třeba rozumět člověku a okolnostem jeho života v jeho komplexnosti a rozmanitosti, v níž kladné stránky nabývají svého významu právě díky těm „nežádoucím“ a „negativním“.

Jednou z hlavních myšlenek pozitivní psychologie a z ní vyplývajícího terapeutického přístupu je tedy předpoklad, že právě skrze cílenou orientaci na to, co je v životě člověka zdravé, nosné a funkční, lze posílit mechanismy zvládání těch situací a úkolů, které jsou obtížné, konfliktní a náročné. Jinak řečeno: skrze rozpoznání a podporu silných stránek osobnosti člověka a orientaci na kladné aspekty jeho života lze podpořit schopnost zvládání obtížných situací a zvýšit tak míru prožívaného štěstí a životní úspěšnosti.

Jak již bylo zmíněno, pozitivní psychologie zastřešuje výzkumy i praktické aplikace výsledků z oblasti studia kvality života a osobní pohody (well-being) a podrobně se věnuje otázkám pozitivních emocí a optimálního prožívání. Zkoumá kladné a žádoucí vlastnosti a rysy osobnosti, výhody i úskalí pozitivního způsobu myšlení a po delší době znovu otevírá otázku dobrého charakteru a mravnosti. Pozornost věnuje také faktorům pozitivně fungujících společenství a institucí.

V následující kapitole si představíme významné poznatky z hlavních tematických okruhů současné pozitivní psychologie. Obsažení všech témat, kterým se nyní badatelé pozitivní psychologie teoreticky i empiricky věnují, by dalece přesáhlo rozměry této práce. Vybíráme proto především ta témata, o kterých se domníváme, že jsou důkladně zpracována, empiricky ověřena a nabízejí užitečné možnosti využití v praktickém životě.

Podotkněme, že jednotlivé tematické celky (pozitivní emoce, pozitivní způsob myšlení, pozitivně fungující vztahy a organizace) netvoří oddělené okruhy. Naopak úzce spolu souvisejí, vzájemně se podmiňují a jsou organicky propojeny v pestrosti každodenního života.

2.1Různá pojetí osobní pohody a štěstí

Znáte někoho, kdo by nechtěl být v životě šťastný? Někoho, kdo by vědomě a cíleně dělal vše pro to, aby se mu nedařilo dobře a byl nespokojený? Předpokládám, že nikoli. Touha po štěstí – po klidu, vyrovnanosti, radosti, naplnění (jakkoli si je nazveme) –, je vlastní všem lidským bytostem.

Jak ale porozumět tomu, co přispívá našemu štěstí? Je možné štěstí, tu pověstnou „mušku jenom zlatou“, uchopit a podrobit vědeckému zkoumání, aniž by ztratilo něco ze své podstaty?

Z etymologického hlediska je české slovo „štěstí“ zřejmě praslovanského původu, kde slovo sъčęstьje znamenalo něco jako dobrý úděl (Rejzek, 2001). Slovník současné spisovné češtiny definuje heslo „štěstí“ jako ,,stav nebo pocit úplného uspokojení, blaha“, ,,zdar, úspěch“ nebo ,,příznivá shoda okolností“ (Slovník spisovné češtiny, 1998, s. 439). Aktuální vydání Velkého psychologického slovníku uvádí, že štěstí, je ,,pocit tělesného i duševního blaha bez tlaku neuspokojené potřeby; plnost bytí, charakterizované emocemi v rozsahu od spokojenosti až k intenzivní radosti“ (Hartl, Hartlová, 2010, s. 583).

Anglické happy je zřejmě odvozeno z islandského happ = šťastná náhoda nebo příležitost. Angličtina také vhodně rozlišuje mezi „be happy“ – být šťastný – a „be lucky“ – mít štěstí.

Zkusme si nejprve sami pro sebe říct, co pro každého z nás znamená pocit štěstí. Pro někoho může být štěstí spojeno s přítomností milované osoby, pro jiného se zážitky z vydařené dovolené a pro dalšího zase s prožitkem klidu a zaujetí při četbě poutavé knihy. I z toho důvodu, že si za „štěstí“ každý může dosadit poněkud odlišný obsah – což vzbuzuje dojem něčeho různorodého a obtížně měřitelného –, se donedávna vědecká psychologie studiem tohoto fenoménu příliš nezabývala.

Dalším důvodem, proč stálo cílené zkoumání štěstí dlouhou dobu mimo hlavní zájmy badatelů, je již dříve zmíněný převažující „medicínský model“ psychologie, v jehož centru pozornosti stála především snaha identifikovat poruchy, problémy a konflikty, porozumět jim a nacházet cesty k jejich zmírnění a uspokojivému vyřešení. Jako by štěstí pak již mělo přijít samo.

Jedním z podnětů pro cílené zkoumání otázek lidského štěstí a spokojenosti bylo zjištění, že v populaci USA se od roku 1960 do současnosti desetkrát zvýšila míra depresivity a průměrný věk prvních příznaků deprese se snížil z dřívějších 29,5 na 14,5 roků. Nejedná se pouze o americký trend. Ve Velké Británii se v roce 1957 považovalo za velmi šťastné 52 % lidí, avšak v roce 2005 to bylo 36 % – a to i přesto, že se bohatství Britů za tu dobu ztrojnásobilo. Také z Číny přicházejí zjištění, že rychlý ekonomický rozvoj jde ruku v ruce se zvyšujícím se počtem dospělých i dětí, kteří zažívají úzkost a depresi (Ben-Shahar, 2007). A situace u nás? Ani v naší zemi neodpovídá hospodářský růst, k němuž došlo po roce 1989, adekvátnímu nárůstu životní spokojenosti obyvatel. Když se ohlédneme do minulosti, do sedmdesátých či padesátých let 20. století, do válečného období nebo ještě dále, nezbývá než konstatovat, že nikdy dříve nebyla v naší vlasti lepší zdravotní péče, více možností studia a pracovního uplatnění a šancí poznávat svět, než je tomu nyní. A přesto lidé nejsou spokojení. Vkrádá se palčivá otázka: Proč, když je naše společnost rozvinutější a bohatší, nejsme šťastnější?

Otázka to rozhodně není jednoduchá. Přesto se pokusíme na ni nalézt alespoň částečnou odpověď. Než se však plně ponoříme do úvah o štěstí, věnujme pozornost dvěma příbuzným pojmům: osobní pohodě (well-being) a kvalitě života (quality of life). Studium faktorů, které přispívají ke šťastnému a spokojenému životu, se totiž v současné době uskutečňuje právě v rámci výzkumu osobní pohody a kvality života. U některých autorů se setkáváme se ztotožňováním obou pojmů, avšak obvyklejší je jejich rozlišování. Podívejme se tedy nejprve stručně na to, co rozumíme širším pojmem „kvalita života“.

2.1.1 Kvalita života

Jaký život pokládáme za kvalitní? Před nedávnem jsem položila tuto otázku několika brněnským seniorům. Zajímalo mě, co lidé ve zralém věku kolem osmdesáti let rozumí kvalitou života:

- „Kvalita života, to je hlavně dobré zdraví. Musí být člověk spokojený, musí být v dobrém prostředí – a hlavně to zdraví, protože když není zdraví, není nic.“ (pan J. D., 81 let)

- „Kvalita života je hlavně zdraví, aby byl člověk zdráv, aby žil tak nějak užitečně. Abych měla někoho blízkého na popovídání si. Hlavní kvalita je rodina.“ (paní J. R., 78 let)

- „Pod kvalitou života si představím, že jsem se ráno probudil a že můžu večer spokojeně usnout. V průběhu dne jsem nikoho neurazil, v průběhu dne jsem měl trošičku příležitost promluvit si s těmi nejlepšími přáteli, které mám, a v průběhu dne si taky vzpomenu na to, že mě třeba ani nic moc nebolelo.“ (pan A. P., 83 let)

Uvedené autentické odpovědi mimoděk reflektují současný přístup k vědeckému zkoumání kvality života, který o ní uvažuje jako o složitém vícedimenzionálním fenoménu, jenž má svůj rozměr biologický, psychologický, sociální, ekonomický, kulturní i etický.

Kvalitu života můžeme definovat z různých úhlů. Podle Světové zdravotnické organizace WHO je kvalita života definována jako to, jak člověk vnímá svoji pozici v životě v kontextu své kultury a hodnotového systému, přičemž se přihlíží k jeho cílům, očekáváním a normám (WHOQOL Group, 1995).

Světová zdravotnická organizace rozeznává šest základních aspektů kvality života: fyzickou stránku a úroveň samostatnosti (např. posouzení míry únavy, bolesti, mobility, závislosti na lékařské pomoci, schopnosti pracovat atp.), psychické zdraví a duchovní oblast (sebepojetí a sebehodnocení, poměr negativního a pozitivního prožívání, funkce myšlení, paměti a schopnost koncentrace, ale také osobní víra a spiritualita), sociální vztahy (osobní vztahy, intimní soužití, zdroje širší sociální opory apod.) a životní prostředí (finanční zdroje, dostupnost zdravotnické a sociální péče, podmínky domácího prostředí i vnějšího fyzikálního prostředí – klimatické podmínky, míra znečištění, hluku apod.). Rozpoznáváte tyto oblasti ve výše uvedených výpovědích našich seniorů?

O kvalitě života lze uvažovat v různých rovinách (Engel, Bergsma,1988, cit. dle Křivohlavý, 2002): v makrorovině studujeme kvalitu života velkých společenských celků, například určité země, v tzv. mezorovině se zajímáme o kvalitu života malých sociálních skupin (žáků ve škole, pacientů na nemocničním oddělení). Třetí, osobní rovina již mapuje přímo život jednotlivce. Předmětem studia kvality života člověka může být jeho způsob prožívání a myšlení, jeho postoje, potřeby a přání, sebehodnocení, míra seberealizace a další aspekty. Mohou to však být i negativní jevy, jako kupříkladu míra bolesti při nemoci, negativní prožívání v osobní krizi či životním traumatu.

Na kvalitu života můžeme nahlížet jak z hlediska subjektivního, tak objektivního. Zatímco objektivní dimenze kvality života odpovídají životním podmínkám daného člověka (zdravotnímu stavu, socioekonomickému statutu apod.), subjektivní stránku tvoří jeho osobní pohoda a životní spokojenost. Pro posouzení kvality života daného člověka je důležité znát jeho hodnotový systém a očekávání i to, nakolik jsou jeho očekávání ve shodě se subjektivně hodnocenou životní realitou, tedy s tím, jak jeho život skutečně probíhá. Pozitivní psychologie v této souvislosti zdůrazňuje význam hledání a porozumění těm faktorům, které přispívají k dobrému, smysluplnému životu a lidskému štěstí.

Otázkám měření kvality života se u nás podrobně věnují ve svých pracích J. Křivohlavý (2002) a J. Mareš (2006, 2007). Mezi tři základní skupiny metod měření kvality života patří metody objektivní (např. slovní hodnocení podle daných kritérií), subjektivní (rozhovor, popř. sebeposuzovací dotazník) a smíšené. Většina metod je konstruována pro dospělou populaci, avšak existují i kvantitativní a kvalitativní metody pro zjišťování kvality života u dětí a dospívajících. Přehled těch v současnosti nejužívanějších podává J. Mareš (2007). Kvalita života se však nezkoumá pouze u zdravé populace, ale zjišťuje se také u osob s chronickým onemocněním – za všechny jmenujme alespoň u nás probíhající dlouhodobé studie kvality života onkologicky nemocných dětí (Blatný a kol., 2007; Blatný a kol., 2011).

2.1.2 Osobní pohoda a štěstí

Kolikrát jsme slyšeli na otázku: „Jak se máš?“ lakonickou odpověď: „V pohodě.“? Pozastavme se na okamžik u toho, co nám vlastně tato odpověď říká. Co znamená být „v pohodě“? Že má dotazovaný dobrou náladu? Že ho zrovna nic nebolí? A nebo že dostal k výplatě přidáno?

Podle Světové zdravotnické organizace (WHOQOL Group, 1995) je osobní pohoda chápána jako významná složka a ukazatel kvality života. V současné době se při studiu osobní pohody uplatňují dva základní přístupy: eudaimonický a hédonický. Zatímco hédonický přístup je, stručně řečeno, orientován spíše na příjemné a radostné stránky života, eudaimonický přístup, nacházející své kořeny již u Aristotela (2000), vyzdvihuje význam osobního rozvoje, seberealizace a konání dobrých skutků.

V současné době je v pozitivní psychologii používáno pro popis stavu, kdy je člověku dobře a daří se mu, několika příbuzných pojmů: pohoda (well-being), spokojenost (satisfaction), štěstí (happiness), psychologické bohatství (psychological wealth), optimální prospívání a vzkvétání (flourishing)… I když je každý z nich jejich autory vymezen a operacionalizován poněkud odlišným způsobem, v podstatě reflektují různé aspekty téhož.

Představme si nyní na následujících řádcích škálu moderních názorů na osobní pohodu a štěstí, které v jejich rozmanitosti zastřešuje pozitivní psychologie.

2.1.3 Osobní pohoda v pojetí E. Dienera

Klíčovou osobností pozitivní psychologie, která se výzkumem osobní pohody dlouhodobě zabývá, je Ed Diener. Tento významný americký psycholog pochází z Kalifornie, kde také studoval, a nejdelší část své kariéry strávil na univerzitě v Illinois. Výzkumu osobní pohody se intenzivně věnuje již od osmdesátých let 20. století a má za sebou bohatou výzkumnou a publikační činnost. Možná i díky podpoře své rodiny: jeho manželka Carol i tři děti jsou všichni psychologové. V poslední době Ed publikuje společně se svým synem Robertem Biswas-Dienerem, který se zabývá jak výzkumem, tak i aplikací pozitivní psychologie v koučingu. Robert nejenže úspěšně kráčí ve šlépějích svého otce, ale v mnoha směrech je také sám průkopníkem. Je známý tím, že neprovádí psychologický výzkum pouze od stolu s počítačem, ale vyráží za sběrem dat do všech koutů zeměkoule. Podařilo se mu získat unikátní data od takových skupin populace, jako jsou inuitští eskymáci, příslušníci domorodých kmenů v Africe či obyvatelé slumů indické Kalkaty. Významně tak přispěl k obohacení mezinárodní databáze údajů o osobní pohodě napříč kulturami a civilizacemi, za což si od kolegů z branže vysloužil přiléhavou přezdívku „Indiana Jones pozitivní psychologie“.

Dříve, než se seznámíme s některými pozoruhodnými výsledky Robertova bádání, vraťme se ještě na chvíli k akademickým úvahám o osobní pohodě v pojetí jeho otce Eda Dienera.

Pojmem osobní pohoda (subjective well-being) rozumí E. Diener výsledek jak racionálního, tak emocionálního zhodnocení vlastního života. Negativní afektivita, pozitivní afektivita a životní spokojenost jsou, jak se ukázalo, na sobě nezávislé proměnné (Diener, Lucas, Oishi, 2002).

Ve svých novějších publikacích (Diener, Biswas-Diener, 2008) pracuje Ed Diener častěji s širším pojmem „štěstí“ (happiness). Aktuálně do své koncepce osobní pohody doplňuje také pojem flourishing, jímž má na mysli doslova vzkvétání, všestranné optimální prospívání osobnosti.

Mezi složky konceptu pojetí osobní pohody (subjective well-being, SWB) řadí:

- subjektivní stav duševní pohody, zahrnující převahu pozitivních emocí (PA – positive affect) a nižší poměr negativních emocí (NA – negative affect);

- kognitivní (racionální) zhodnocení spokojenosti se životem (LS – life satisfaction);

- zhodnocení spokojenosti v důležitých oblastech života (F – flourishing, tj. míra spokojenosti se zdravím, vztahy, pracovním výkonem, využitím volného času, spokojenost se sebou sama apod.).

Zjednodušeně by se tedy Dienerova „rovnice osobní pohody“ dala zachytit jako:

SWB = PA – NA + LS + F.

Aby toho nebylo málo, operuje autorská dvojice badatelů v oblasti well-beingu (Diener, Biswas-Diener, 2008) nově také s termínem duševního bohatství člověka (psychological wealth). Podle svých slov tímto konceptem značně přesahují dosavadní chápání osobní pohody.

Duševní bohatství, které je důležitým předpokladem štěstí, podle nich zahrnuje:

- životní spokojenost a štěstí;

- spiritualitu a smysluplný život;

- pozitivní postoj a kladné emoce;

- láskyplné mezilidské vztahy;

- zapojení se do aktivit a pracovních činností;

- hodnoty a životní cíle, které vedou k jejich naplnění;

- fyzické a mentální zdraví;

- materiální dostatek pro uspokojení našich potřeb.

Za pozornost stojí, že otec a syn Dienerovi (2008) vyzdvihují také procesuální stránku štěstí. Štěstí v jejich pojetí není chápáno jako jakýsi konečný cíl, žádoucí a kladný emocionální stav, který vyplyne z naplnění tužeb a dosažení příznivých životních podmínek a okolností. Tak jako se při cestě k obzoru nedostižný horizont neustále vzdaluje, ukazuje se, že i štěstí je třeba chápat nikoli jako pevný cíl, ale jako neustálý proces, jenž pramení z takového způsobu prožívání života a světa, který zahrnuje pozitivní postoje, smysl i spirituální rovinu. Skutečné vnitřní bohatství a štěstí do určité míry souvisí s vnějšími podmínkami života, ale především s naším vnitřním postojem k němu.

Druhým důležitým principem, na který autoři tohoto konceptu upozorňují, je skutečnost, že prožívané štěstí a spokojenost jsou prospěšné pro naše efektivní fungování. Štěstí tedy může být jak příčinou, tak i následkem životní úspěšnosti a spokojenosti člověka. Jednoduše řečeno, když jsme pozitivně naladění, práce se nám daří – a z toho máme radost a pocit uspokojení, jež nás povzbuzují k další aktivitě. Současné výzkumy pozitivní emocionality jasně ukazují, že kladné emoce pomáhají udržovat dobré vztahy, podporují kreativitu v myšlení a zájem o nové činnosti (Diener, Biswas-Diener, 2008). Štěstí se tak stává nikoli cílem, ale spíše prostředkem, díky kterému dokážeme lépe dosahovat našich životních cílů, a zároveň klíčovým předpokladem našeho duševního bohatství. Jako bychom v tomto pojetí zaslechli ozvěnu Spinozovy myšlenky: ,,Štěstí není odměna za naši ctnost, nýbrž je to ctnost sama.“ (Spinoza, 2004, s. 270).

2.1.4 Teorie sebeurčení

Již od sedmdesátých let 20. století se otázkou toho, co přispívá k naší spokojenosti, zabývá autorská dvojice Edwarda Deciho a Richarda Ryana (2002). Svůj přístup nazvali teorií sebeurčení (Self-Determination Theory) právě proto, že největší důraz kladou na vnitřní motivaci člověka, tedy na to, jak a čím určujeme svůj život. Obecně rozeznávají dva základní typy motivace: autonomie (stručně řečeno, chování na základě vlastní volby a svobodné vůle) a kontroly (chování vynucené závazky, povinnostmi, normami). Podmínkou spokojeného života je podle autorů naplnění tří základních psychologických potřeb: kompetence („Mám na to.“), autonomie („Řídím se tím, co považuji za dobré a důležité.“) a tzv. sociální začleněnosti („Vím, kam patřím.“).

Člověk s vysokou mírou autonomní motivace, tedy ten, který se zapojuje do činností, protože jej samotného zajímají, baví a připadají mu smysluplné, je ve svém životě (práci, studiu) nejen spokojenější, ale také kreativnější, flexibilnější, projevuje větší zájem a aktivitu, má lepší fyzické zdraví i kvalitu mezilidských vztahů (Deci, 2011). Významné uplatnění nachází teorie SDT v oblasti výchovy, vzdělávání a pracovní sféře.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Průvodce pozitivní psychologií.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.