TRIFID

Miroslav Žamboch

Líheň

Copyright © Miroslav Žamboch, 2009

Photography © Viktorie Pavlíková, 2009

Cover © Jan Doležálek, 2009

© TRITON, 2009

ISBN 978-80-7387-277-9

Nakladatelství Triton, Vykáňská 5, 100 00 Praha 10

www.triton-books.cz

Deník Mrtvého

Deník Mrtvého

Mrtvý

Poznámka redakce Palmknih: Tento text jsme získali zajímavým způsobem. Níže uvedený text jsem našel na internetu na stránkách mrtvy.bloguje.cz. Kontaktoval jsem autora s tím, že píše zajímavé povídky a že bych je rád zveřejnil. Autor mě časem přesvědčil, že jde o skutečnost.

Domluvili jsme se, že deník bude uzavřen v okamžiku, kdy měsíc nepřibude žádný příspěvek. Právě uplynul měsíc...

Pro jistotu: není mi známa totožnost člověka s přezdívkou Mrtvý. Komunikovali jsme pouze mailem přes internet.

1.09.2004

Pomůže - deník

Jsem dost vyděšený a tohle mi možná pomůže. Sám tomu nevěřím. Trochu srandovní, že někdo jako já spoléhá na anonymitu netu. Hm.

5.09.2004

Potkal jsem kámoše - deník

Dneska dopoledne jsem na Jindřišské potkal spolužáka Honzu. Od doby, co jsem ho viděl naposledy, přibral pár kilo a vypadal tak nějak spokojeně. Lekl jsem se, ale samozřejmě mě nepoznal. Děsím se, až mě někdo pozná, až mě najdou. A to jsme tehdy v Kyrgyzstánu byli spolu. Lezení, jak je to dávno.

Konečně jsem sehnal pistoli. I když je na houby, uklidňuje to.

7.09.2004

Náhoda - deník

Člověk by nečekal, že v Kurbace, vojenské základničce na kyrgyzsko - uzbecké hranici, potká maníka s notebookem a satelitním připojením na iridium. Původně mě zaujal jeho otlučený cherokee mezi ruskými vojenskými gaziky. Chtěl jsem se mrknout, co je zač. Maník v džínách měl na kapotě položený komp a o něco se vztekle snažil, asistoval mu voják s kalašnikovem přes rameno. Asi za to mohla zvědavost - zeptal jsem se, o co jde.

Pak jsem se půlhodiny hrabal ve windowsech a nakonec jsem zjistil, že za to může konektor modemu. Stačilo ho očistit, přilepit izolepou a spojení naběhlo.

Grigorij, tak se představil, byl rád jak rádio a na revanš nám všem zajistil průchod přes hranici bez dalšího čekání. Ve skále jsem pak na celé setkání zapomněl.

8.09.2004

Zvykám si - deník

na civilní život. Chodím po Praze, snažím se neotáčet, snažím se nesahat při každém překvapení po pistoli. Bojím se, že mě najdou a každý den začínám pročítáním kriminálních zpráv. Jejich styl je snadno rozpoznatelný. Trochu začínám chápat, proč někteří kluci spali se samopalem pod polštářem.

Dneska ráno mi bylo hezky blbě, horečka a trochu třesavka. Měl jsem strach, že se to zase vrátilo. Nemám zájem zopakovat si amoxicilinovou kúru, navíc tady bych bez předpisu žádná antibiotika nedostal a k lékaři nechci. Spíš to jsou nervy, stává se ze mě troska.

10.09.2004

Dnes v pohodě - deník

Horečka i třesavka jsou pryč, byly to jenom nervy. Včera jsem si nechal do bytu donést pizzu, ušla, chvíli jsem se opět vozil po síti a pak koukal na televizi. Helimadoe. Přišlo mi to neuvěřitelné, ale pořád lepší než akční slátanina. Rozstřílený džíp s rozbitými skly ohozenými krví zevnitř vypadá ve skutečnosti úplně jinak, než ve filmu. Kryštof se zhroutil na palubní desku a směrovky pořád blikaly...

Když jsme se pak z hor vraceli, předpokládali jsme, že budeme přespávat v levném hotelovém komplexu za pár somů na periferii. Jako by celý Biškek nebyl periferie. Jenomže ještě jsme se ani neubytovali a vyhledal mě můj starý známý s otřískaným cherokeem. Měl notebook, pár instalaček a chtěl pomoct.

Jeho člověk přes počítače prý onemocněl. Stálo mě to hodinu času a my všichni za to měli nocleh v slušně zařízené vile a středoasijskou hostinu. Postaral se o nás starší manželský pár, který za to podle všeho dostal dobře zaplaceno. A taky do konce pobytu žádné problémy s úředníky. Pro všechny jsem byl pouze přítel. Čí, to neříkali.

13.09.2004

Víkend - deník

Asi tři měsíce na to mi nabídli první práci. Věděl jsem, že to smrdí. Firmy ochomýtající se kolem ropy, i když malé a zaměřující se na průzkum, přece nemají zapotřebí hledat lidi někde v České republice. Ale vypadalo to tak jednoduše, pár serverů už jsem instaloval a je v zásadě jedno, jestli tady, nebo v tramtárii. A peníze - připadalo mi to jako nabídka z říše snů. Navíc se v tom skrýval i příslib dobrodružství. To mě lákalo ještě víc.

Později mi došlo, že si mě zkoušeli. Potřebovali vědět, zda se vyznám i jinak než přes počítače a jak moc velký je na mě spoleh. Když jsem pak později zjistil, že ropa je to nejmenší, byl jsem už moc hluboko.

V sobotu jsem si zaplatil holku - dovoz až do domu. Vypadal jsem jako blbec, když jsem jí strkal peníze navíc. Mně už na nic nejsou. Člověk jich moc neutratí, když se schovává.

15.09.2004

Status quo - deník

Přemýšlel jsem, kdy se to všechno zvrtlo, kdy jsem se začal doopravdy bát. Nebál jsem se, když mi v Bangkoku strčil Delly kufřík, že ho mám dát Andrejovi. Kdyby v něm byly drogy, vysypal bych mu je na hlavu. Byly tam prachy, samé dolary. Převezl jsem je, odevzdal a jel dál v nastoupeném vlaku.

Nezvrtlo se to ani o tři měsíce později, když po nás v horách stříleli. Krčil jsem se tehdy za šutrem a sledoval Kyra s Andrejem, jak se kryjí a postupují nahoru svahem. Vrátili se tak za půl hodiny. Neptal jsem se, kdo to byl a zda ho dostali, to už jsem věděl, že moc otázek škodí. Ale ani tehdy jsem se nebál.

Myslím, že se všechno zvrtlo, když půl hodiny cesty od základny našli náš džíp a v něm zmasakrované čtyři chlapy. Neznal jsem je, byli to námezdní žoldnéři nejdrsnějšího zrna a se samopalem pod hlavou i spali. Nezáleželo mi na nich. Jen mě děsilo, že se nechali tak snadno zabít. Tehdy poprvé jsem si uvědomil, že něco takového se může přihodit i mně.

Jenomže člověk si zvykne na všechno.

17.09.2004

Nemůžu pořád sedět doma - deník

Už mi to leze na mozek. Opět jsem měl pocit, že jsem příliš dlouho na jednom místě a měl jsem chuť hledat si nový byt. Možná za to mohla sousedka, almara mezi metrákem a smrtí, která se začala moc vyptávat. Nemyslím si, že by pro někoho slídila, takový druh agentů by si nenajali ani v Hollywoodu.

O víkendu nebudu sedět doma. I když se mi do toho nechtělo, koupil jsem si auto a vyrazím někam ven. S lanem a výbavičkou. Někam, kde není moc lidí. Z davů jsem ještě pořád nervózní. Potřebuji vidět tváře, věřím, že bych je poznal.

A taky začnu zase střílet. Doklady, co mám, se zatím zdají v pohodě. Podle nich mě nenajdou.

20.09.2004

Skoro jako kdysi - deník

Po víkendu si připadám jako jiný člověk. Jsou věci, které člověk nezapomíná, i když tělo nevydrží co dřív a víc bolí. Z pátku na sobotu jsem přespával v hotelu, ale pak koupil výbavičku a ze soboty na neděli zůstal u skal. Bylo to dobré. Viděl jsem kluka, který lezl z výstrojí z roku jedna dvě, sedák ušitý z lan a paragánských popruhů, vzpomněl jsem si, jak jsem začínal já. Má toho tolik před sebou ...

Původně jsem chtěl zůstat na místě, ale jak se všichni lezci začali dekovat, připadal jsem si zranitelný, na ráně. Je to paranoia, z jedné strany se davu bojím a z druhé se v něm schovávám.

Jedna holka se mě ptala, co dělám. Nenapadlo mě nic jiného, než že jsem systémák. Dívala se na mě trochu divně a pořád nevím proč.

23.09.2004

Střelba - deník

Počasí je na plech, ale nevadí mi to, aspoň se necítím divně, že jsem pořád zavřený v bytě. Byl jsem si zastřílet, měli jen čezetu a italskou osmatřicítku. Instruktor, kterého jsem si musel vzít, mi po chvíli dal pohov a mohl jsem přestat předstírat, že zbraň držím po druhé v životě. Úplně na konci na place nebyl už nikdo, a tak jsem si mohl odzkoušet pudovou střelbu jako kdysi s Andrejem.

Docela to šlo. No, vlastně to šlo dost dobře, jen instruktor pak trochu zíral, když se díval na terče ...

Asi to risknu a obstarám si zbraň, legálně. Papíry mám, jen nevím, jak se bude tvářit lékař, když mu nebudu moct ukázat starou zdravotnickou dokumentaci.

24.09.2004

Sakra sakra sakra! - deník

Dostal jsem mail na jednu ze starých adres. Jo, vyhrabat ji mohli kdekoliv. Podepsali se jako Facho. Ten je mrtvý. Určitě. Věděl jsem, že to nenechají jen tak. Nejsem blázen, abych se s nimi scházel. Nebo to zkusit tak, aby na mě nemohli. Nevím, musím to promyslet.

29.09.2004

Rozlítané dny - deník

Jsem grogy, ale je to lepší než nicnedělání. Schůzku jsem si nakonec smluvil, ale ne tady. Projel jsem se autem, pět set kiláků tam a pět set zpátky, a pak strávil den na sedadle čekáním s dalekohledem v ruce. Stejně jsem neviděl, kdy se na místo přichomejtli. Kdyby nevystartovali na chudáka, co se tam potloukal právě v domluvenou dobu, neměl bych o nich tušení. Facho mezi nima nebyl, tyhle chlápky jsem viděl poprvé. Zbraň jsem se přes hranice převézt neodvážil. To bylo dobře.

Po instalaci serveru přišla další práce a u ní neskrývali, že není až tak legální. Chtěli, abych se naboural do geologické pobočky jednoho z ropných molochů. Dostal jsem peníze i čas. Tři týdny jsem seděl v bytě, sledoval jejich připojení na síť a honil programy horem dolem, abych objevil slabé místo. K ničemu. Pak jsem v bistru, odkud jsem pozoroval tu šedivou krabici, která se pro mě stala synonymem trezoru, potkal hezkou holku. Dali jsem si rande, byl jsem cizinec, pro ni zajímavý. Pracovala právě u nich. Po třech schůzkách jsem měl její vstupní heslo a byl jsem uvnitř. Jenomže, cítil jsem se jako pěknej hajzl. Možná nejhůř za celou dobu, co jsem se s nima zapletl.

Jinak díky za vzkazy, ale já na ně raději nebudu reagovat. Než něco napíšu, dost si to promyslím. Jiná jména, obecné reálie. Nechci, aby mi uklouzlo něco příliš konkrétního. Taky - vy žijete skutečné životy, já ne. A závidím.

1.10.2004

Zvláštní týpci - deník

Za celou tu dobu jsem potkal spoustu zvláštních lidí. Nejvíc jich bylo modrých límečků. Bývalí vojáci, policisté, lovci. Prostě soldaty fortuny, jak si říkali. Většinou měli nervy v háji, chlastali, fetovali. Párkrát jsem s nima poseděl, ale jejich historky mě pak strašily ve snech. V každém béčkovém filmu se takové najdou, jenomže tyhle byly ze skutečného života. Vyprávěli o kámoších, kteří se připlazili z hor bez očí, bez varlat, o zaživa pohřbených. To se dotyčný zakope jen pod ramena a nechá se umřít žízní. Prý to není nejhorší smrt. A když se opili hodně, chlubili se tím, co sami udělali.

A pak tady byli ti, kdo žádné nervy neměli, nebo o ně přišli a zůstali jen loutkami. Těch jsem se bál ještě víc. Zvláštní kapitolou byl F. Patřil k vedení, vždy dokonale oháknutý, někdo oněm říkal, že je Číňan, někdo že Mongol, někdo Japonec. Já si myslím, že byl mixlý vším. Nikdy nezvyšoval hlas, mluvil několika jazyky a určitě vystudoval nějakou univerzitu.

Jednou se mezi sebou porvali chlapi odněkud z Turkmenistánu. Rvačka na nože, dva proti třem. Dva zmrzačil, jednoho zabil, všechno dřevěnou holí používanou na výcvik hlídacích psů. Nebyl to žádný tanec jako ve filmech. Prostě přišel, počkal, až se chlap proti němu pohne, a pak ho sekl nebo bodl, většinou do krku, ohryzku nebo tváře. Stačil jsem sotva mrknout.

3.10.2004

Další vzkaz - deník

Dostal jsem další vzkaz, a to bez podpisu Tentokrát na adresu, kterou jsem používal běžně k práci. Prý F. odjíždí do Prahy. Kvůli stejné věci, kvůli které jsem se zdejchl já. Nemyslím si, že jde po mně. F. je jeden z mozků, nepatří mezi modré límečky. Řekl bych, že má vyšetřit, co se vlastně stalo. Proč a jak tolik lidí zařvalo.

Kdo mi zprávu poslal, nemám tušení, ani z jakého důvodu. Ale odhaduji, že jestli je F. opravdu tady a na něco přijde, přečtu si to brzo v novinách.

Doufal jsem, že tady dneska potkám tu holku, co minule. Zatím jsem neměl štěstí. Ale zítra je sobota, třeba se ukáže. Hlavně aby bylo slušné počasí, jinak se objeví jen drsňáci a to ona nebyla.

5.10.2004

Hlouběji - deník

Bylo to fajn. Jen mi přijde, že čím je člověk starší, tím se spoustou věcí nadělá méně cavyků. Nemám nic proti sexu, jsem stejný jako každý druhý, ale zrovna teď by mi stačilo prostě se těšit na další povedené setkání bez bližších závazků.

Že jsem hluboko "in" a jen tak se nevyhrabu, jsem si uvědomil, když přede mnou začali rozkrývat větší a větší část jejich sítě. Tohle nebyli jen zločinci, tohle byli zločinci podnikatelé a pokud jsem to pochopil, nacházeli se právě ve fázi, kdy se snažili od sebe oddělit ilegální a legální části jejich činnosti. Jeden z maníků, dřív by to byl účetní, dnes bych spíš řekl analytik, jednou nadhodil, že jisté toky vysychají. Vysychaly, místní si nechávali víc, než bylo tolerováno. Tohle dostal na starost Andrej...

6.10.2004

Legální kvér - deník

Tak mám konečně legálně pistoli. Všechno to šlo v pohodě, skoro snazší než si udělat řidičák. Koupil jsem si čezetu, ale v ráži 0.45 Auto.

Vím, že límečci často používali čtyřicítky a devítky, ale mně se prostě tohle líbí. Devítka nemusí tak snadno zastavit. A čezety jsou dobré, vydrží hodně drsné zacházení.

8.10.2004

Další mail - deník

Dostal jsem další mail na starou adresu. Od F. Nevyhrožuje, ani moc neláká. Tvrdí, že mi nekladou za vinu nic z toho, co se stalo. Jen mě žádá, abych mu důkladně popsal situaci, když jsem "ten den" dorazil na základnu. Nabízí i finanční příspěvek pokud bych měl nouzi. Tu samo nemám a on to dobře ví, protože mě platili.

Podíval jsem se, odkud ho posílal, je v Praze a nedělá s tím okolky. Posílal ho z kavárny, jako to dělám já.

F. se vyptává - deník

Kontaktoval jsem se (elektronicky) s F. Z jeho otázek je jasné, že netuší, kdo tehdy základnu přepadl. Co víc, stále nemají šajn, jak to provedli. Bylo tam asi dvacet lidí, z toho plus mínus tři čtvrtiny nájemných žoldnéřů. Ptal se, zda jsem viděl stopy aut, lidí, zda někdo nevysbíral cizí použitou munici (pravda je, že se jí tam moc neválelo), zda jsem necítil nějaký zvláštní zápach. Jako by si myslel, že ti parchanti použili nějakou speciální zbraň. Klidně i mohli. Já necítil nic.

Na úplný závěr mi nabídl, ať se k nim vrátím, že proti mně nic nemají. To jsem odmítl. Pak mě varoval, že sám za poslední dva týdny přišel o dva lidi. O důvod víc nemít s nimi nic společného.

Z těch dopisů mi zase naskakuje husí kůže. Jako by minulost člověka vždycky dohonila, jako by prostě nešlo utéct. Nejraději bych se zavřel, schoval, nevycházel. Mám ale rande, to znamená sednout do auta a ujet pár set kiláků. Pojedu v noci, až budou cesty prázdné. Rychle a nadoraz, jak to mám rád.

12.10.2004

Pohled do zad - deník

Byl jsem si koupit pár knížek, nic odborného, prostě čtení na dobrou noc. Platil jsem a najednou jsem ucítil v zádech něco studeného. Otočil jsem se, upřeně se na mě díval chlap, kterého jsem nikdy neviděl. Měl kvér, to se pozná. Dělal jsem, že nic, ale možná jsem zbledl. Vypadl jsem bez knih a běžel až na tramvajovou zastávku, pak jezdil dvě hodiny sem a tam. Kristepane.

16.10.2004

Je hnusně - deník

Zdejchl jsem se pryč. Všude okolo se válí mlha, prší, prostě podzim, jaký si člověk moc nepřeje. Když člověk neplánuje do budoucna, jsou některé věci bez ceny, falešné.

Mohu se pořád stěhovat z místa na místo, utíkat. Jo, je to řešení, vydržet to v klidu pár let a pak se někde usadit.

Jenomže možná ani nestačí pár let. Když je ve hře tolik, vždycky někde můžou nechat sedět slídícího psa, který jednou za čas, za měsíc, za týden, prohledá pár míst, kde vždy uvíznou informace, pozeptá se.

Víc a víc se mi zdá, že to prostě nedokážu, takhle zaklapnout desky a pak je otevřít na jiným místě. Zjišťuju, že věci, které nedokážu uzavřít, vyřešit, mi dál lezou do života, mění ho a ničí.

I kdyby to k ničemu jinému nebylo, posloužil mi tenhle víkend dost.

20.10.2004

Tak jo

Dohodl jsem se s F., půjdu mu na ruku. Sejdeme se a probereme všechno od chvíle, kdy to přestalo jít hladce. Pokud jsem se spletl a F. mi jde po krku, jsem mrtvý. Pokud ne, možná všechny tyhle sračky přebrodím a budu zase moct žít normálně.

Kdysi jsme se trmáceli džípem horama a projížděli kolem vojenských postů a Andrej jen tak mimochodem prohlásil, že lížeme hranici území, na které si dělá nárok jeden z místních atamanů. Chtěl jsem vědět, proč to vadí, vždyť všechny hlídky platíme my. On se jenom ušklíbl a řekl, že ten hejhula vybílil nějaké sklady a má teď peněz jak šlupek. Pokud by vojáky přeplatil... Rokliny jsou prý hluboké a nás určitě nikdo hledat nebude. Tehdy mě napadlo, kolik stojí lidský život. V dolarech. Život chlápka jako já někde uprostřed Asie na prašné cestě v pustině. Tisíc dolarů?

Až za pár dní mi to došlo a zeptal jsem se přímo. Vyřídit čtyři chlápky vyšlo na dva tácy. Jasný počty...

27.10.2004

Ještě horší než jsem se obával - deník

F. nic moc nezastíral. Někdo zlikvidoval naše pololegální aktivity v Turkmenistánu a okolí. Nedokážu číst jeho mimiku, ale řekl bych, že ten zabijácký Asiat obdivoval, jak dokonale to provedli. Žádní svědci, žádné stopy, podle všeho jen pár tvrdých, dokonale vycvičených maníků. Řekl větu, která mě zarazila: podle jeho znalostí neexistuje žádná armádní jednotka, která by něco takového zvládla s tak minimálním logistickým zajištěním. Mé posměšné otázce o nindžích se nesmál. Prý to prověřuje.

Jdu spát. Stěhování, nákup kódovací technologie a všechny tradiční problémy se zajišťováním komunikace mě docela vyřídily. A k tomu samozřejmě neustálé cesty z letiště na letiště.

28.10.2004

Makám - deník

Prověřuji data. Pokud si myslíte, že osobní údaje jsou nějak zvlášť chráněné - kravina.

Další F. teorie je, že šlo o spící jednotku. Někdo vycvičil a uspal pár chlapů. Pak je aktivoval a poslal do akce. Drahé, ale možné. Jeden z nich by měl být v Praze.

Kolik? Prý ne víc než sedm, ale spíš jen pět.

29.10.2004

Výsledky - deník

Výsledky jsou.

Končím, jedu pryč. Teď přijde na řadu F. a jeho lidé, které bych raději neznal. Mě čeká rande a já se těším jako malý kluk.

3.11.2004

Nemocnice - deník

Víkend byl takový, jaký jsem si představoval, jenomže od té doby se toho stalo moc. Auto rozflákané a ten maník, který mě sejmul, ani nezastavil. V nemocnici jsem podepsal revers a jsem zase zpátky, jen levačku a obličej nemám až tak v pořádku. Díky bohu za airbagy.

F. samozřejmě nelenil a podnikl pár akcí. Objevil dvě schovávačky, nějaké peníze, ale nic nedává smysl. Aspoň jeden z "nich" je fakt z Prahy. To mě překvapilo - tolik Čechů v mafiánské bandě, ale pak mi došlo proč. A ten jeden tu očividně s někým spolupracuje. Dnes ráno přijel sám J. Jsem na něj zvědavý, vylepšoval kódovací postupy, které jsme používali pro spojení. Nepovažuju se za blbého, ale ten chlap je génius.

A co on tady?

Někdo stojí venku - deník

Někdo mě sleduje! Vždyť jsem za sebou zametl, jak se dá!!!!

Hajzlové.

4.11.2004

Já se z toho po ... - deník

Já se z toho poseru. Tenhle barák má ještě jeden východ, proto jsem si ho vybral. Šel jsem si s tím chlápkem venku promluvit. Ještě teď se mi klepou ruce a on má lehký otřes mozku. Je to F. člověk. Hlídají mě, prý nemají moc specialistů jako já a F. si myslí, že ta nehoda nebyla náhoda.

Debil, kretén, taky mohl něco říct.

11.11.2004

A jedem - deník

Asi budu muset s tímhle psaním skončit. Je pro mě mnohem jednodušší postavit se proti čemukoliv čelem, než před tím utíkat a schovávat se. Schovávání je ta nejpříšernější věc, co jsem kdy dělal.

Všechno jede, sítě jsou rozhozené, a když vidím to množství železa kolem sebe, je jasné, že dříve nebo později někdo přijde k úhoně. Pokud jsem byl na začátku šokován dokonalou prací celé organizace, teď je to ještě markantnější. S F. jsou tu lidé z jádra. Když máte prachy, víte, jak na to a nezdržujete se nějakými zbytečnými zákony, dokážete udělat v krátkém čase moc.

Doufám, že to vyjde, že je odhalíme. Ale raději nepřemýšlím o tom, co se stane, až je budeme mít na lopatě. Tady neplatí on po tobě kamenem, ty po něm chlebem. Máme teď spoustu kamení, velkých šutrů. Stejně lepší než se schovávat.

19.11.2004

Abych to nakonec shrnul - deník

Za všechny trable si můžu sám. Začalo to nevinně, prácičkou, za kterou jsem tehdy v Kyrgyzstánu dostal malou protislužbu. Pak ještě jednou. Věděl jsem, že to není košer, ale zavíral jsem před tím oči. Proč by ne, věděl jsem, že odjedu domů a jsem mimo.

Jenomže pak si mě našli. Sám sobě jsem namlouval, že to, co dělám, je legální, nebo skoro legální, nebo že to není až tak hrozné.

Pak jsem byl najednou hluboko uvnitř. Věděl jsem, co, jak, proč, za kolik a komu. Už nevím, kdy přesně, ale najednou, v jediném okamžiku, jsem si uvědomil, že ven se nijak jednoduše nedostanu. Chvíli mi z toho bylo zle, ale pak jsem si zvykl. Peníze, dobrodružství, luxus a jistá moc pro mě představovaly lákadlo, drogu.

Do doby, než začalo jít do tuhého a naši lidé umírali. Umírali pořád, proto jsme taky modrým límečkům platili. Aby nastavovali svou kůži. Jenomže umírali a my nevěděli, netušili, kdo je zabíjel. Kdo zradil? Kdo všechno věděl? Bylo otázkou času, kdy se to pokusí někdo hodit na mě.

A já v tom nejel. Proto jsem zdrhl a pár měsíců se schovával, až jsem nakonec zamířil domů.

Jenomže zabíjení neskončilo, pořád se tam daleko cosi děje. Přicházíme o bázi za bází a nejen my, taky místní náčelníci a lokální vládcové. Někdo nás válcuje, získává území a ovládá trhy.

A stopy bůhvíproč vedou sem, do Prahy.

Už nejsem sám, spojil jsem se s F. Musel jsem, nic jiného mi nezbylo.

Leccos už víme, přišli jsme o pár lidí. Něco za něco.

Zjistil jsem, že existuje ještě jeden tým (už to samozřejmě ví víc lidí, jinak bych o tom tady nepsal). F do něj patří, ale kupodivu není šéfem. Vede ho nějaká ženská, podle všeho Češka a říká si Marika.

Tohle je poslední zápisek, další přidám, až budu z kola ven. Myslím, že chápete, co tím chci říct. A pokud se už neozvu, tak se to prostě nepovedlo. Za všechny trable si můžu sám. Ale než to všechno začne, než se spláchneme do hajzlu, mám před sebou jedno víkendové rande. Jo.

Kniha první: Ovum

1. Žena v temnu

Zase nepřišel. Stála jsem v hale před vchody do kinosálů jako typická hloupá husa a doufala, že se přece jen objeví s nějakou alespoň trochu originální a uvěřitelnou výmluvou, proč jde pozdě. Samozřejmě zbytečně. Nezavolal ani neposlal zprávu. Množství pohledů, které mi věnovali procházející muži, přesáhlo snesitelnou úroveň a zamířila jsem k východu.

Je něco prohnilého ve státě dánském, když vypadáte tak jako já, chlapi se za vámi otáčejí, ale jakmile to má být víc než napůl skrytý obdivný pohled na vaši krátkou sukni nebo výstřih, nechodí na schůzky a ztrácejí se jako pára nad hrncem. Napadlo mě, zda bych neměla zajít za psychiatrem, ale rychle jsem to zamítla. Ten poslední mi můj komplex chtěl rozmluvit na relaxační pohovce a o to jsem nestála. Hledala jsem kluka, chlapa, se kterým bych mohla jít do kina, jet na vodu a v neděli se dlouho válet v posteli. Záležitosti na jednu noc mě nikdy nelákaly. Většinu žen nelákají.

Zabrala jsem se do svých komplexů a sebelítostivých myšlenek tak hluboko, že jsem zapomněla, kudy jdu. Křivolaké uličky, kterými jsem si zkracovala cestu, nebyly zcela bezpečné ani krátce po setmění, natož v pozdní noční hodinu.

„Šrajtofli! A ten kabát mi můžeš taky nechat,“ zaslechla jsem a zastavila se.

Příliš pozdě. Málem jsem do nich vrazila.

Mluvil ten menší, hlas měl přiškrcený a nervózní, ve tmě jsem jeho tvář rozeznávala jen jako bílý flek. Mluvil a současně na druhého mířil pistolí.

„Ta buchta patří k tobě? Tak to mi ji tady necháš taky,“ zašklebil se a na okamžik ukázal zbraní na mě.

Chyběly mu přední zuby.

„Eh?“ obrátil se ke mně vyšší muž.

Byl mladý, skoro bych řekla příliš mladý na to, aby se mi mohl líbit. Kupodivu se nebál, spíš vypadal trochu zmateně. Kabát ze zesvětleného mochetta mu sahal až ke kotníkům a i na první pohled stál hodně peněz.

„Ta dáma ke mně nepatří. Ale dám vám svou peněženku a vy nás necháte jít,“ navrhl nezúčastněným tónem, jako by stále částečně myslel na něco jiného.

Nevěděla jsem, zda se mám bát, proklínat za svou tupost, která mě přivedla do téhle šlamastyky, nebo být ráda, že se z ní tak snadno dostanu. Zhluboka jsem se nadechla a vydechla. V lodičkách se utíká špatně, ale dokázala bych je skopnout během dvou kroků.

„Ne, prašule, kabát a tu buchtu, pak tě nechám jít,“ zopakoval požadavek lupič.

Připravila jsem se k útěku. Chtěla jsem vyrazit v okamžiku, kdy mu mladík podá peněženku.

„Na to nemohu přistoupit, je to vaše poslední slovo?“ ujišťoval se elegán jako při obchodním rozhovoru.

Skrček agresivně zamával pistolí. Vůbec nepochopil, že ten kluk jeho výhružku nebere.

„Jestli nechceš jednu do břicha, tak to naval!“

Už jsem se v šeru rozkoukala. I zbytek mladíkova oblečení patřil do cenové kategorie kabátu. Vypadal jako hejsek, dítě hodně bohatých rodičů. Nechápala jsem, co v tomhle zastrčeném koutě dělá.

„Dobře, dostanete, co chcete,“ řekl o poznání tišeji a sáhl do záňadří. Loket vytočil trochu víc nahoru, jako by jeho kapsa byla hluboká až někam k podpaždí. Pochopila jsem, že nevytáhne peněženku, ale sígrovi s pistolí to vůbec nedošlo.

Třeskla rána, lupič se na místě svezl k zemi a jeho zbraň zarachotila na dlažbě.

Uvědomila jsem si, že dýchám jako po běhu na sto metrů, ruce zatnuté v pěst. Měla jsem se zařídit podle původního plánu a utéct.

„Pomozte mi, prosím! Možná se nám ho podaří zachránit!“

Tím mi vyrazil dech. O okamžik později jsem z umírajícího chlápka strhávala šaty a horečnatě vzpomínala, jak bych provizorně ošetřila průstřel plic. On se zatím telefonem snažil sehnat záchranku.

„Kde jsme?“ obrátil se na mě.

Prahu očividně neznal.

„Držte mu to na ráně, zařídím to!“ štěkla jsem, vytrhla mu telefon a nadiktovala operátorovi, jak se do uliček za Knížecí nejsnáze dostane.

Rychle jsem se sklonila zpátky k umírajícímu. I přes naši snahu rána hodně krvácela, jeho obličej byl ve tmě bílý jako sníh.

„Nohy nahoru,“ rozkázala jsem.

Mladík pochopil okamžitě.

„Nechtěl jsem ho zabít, ale měl v ruce zbraň. Musel jsem ho zasáhnout tak, abych ho jistě zneškodnil. To je základní pravidlo sebeobrany,“ řekl tiše. „K jeho štěstí jsem nechal pětačtyřicítku doma, pod sakem se mi špatně nosí.“

Rozuměla jsem. Nechtěla jsem sice, aby ten mizera před námi umřel, na druhou stranu, bylo to mnohem lepší, než kdybych na dlažbě ležela já nebo mladík. Ten lupič by nám asi nepomohl.

„Budu svědčit ve váš prospěch. Ohrožoval vás i mě zbraní, nutil vás, abyste mě tu nechal. Udělal výhružné gesto a vy jste ho střelil,“ řekla jsem naoko klidně, současně se mě však zmocňoval třes z přestálého šoku.

Bála jsem se, strašně jsem se bála, že ten parchant umře.

„Dobře,“ souhlasil částečně nepřítomně.

„Znáte nějakého právníka? Měl byste ho hned zavolat,“ navrhla jsem mu.

První sirény se blížily. Auto s červeným křížem na kapotě se vřítilo do uličky, policie měla zpoždění. O okamžik později nás lapiduši s nosítky a doktor odehnali od zraněného.

„Myslím, že to mám!“ skoro vykřikl mladík, vytáhl z kapsy blok a začal si do něj něco horečně čmárat.

Musel být blázen.

První auto s policisty zastavilo za sanitkou.

„Toho právníka,“ připomněla jsem mu.

Vzhlédl ke mně, pohled upřel kamsi do světa, který viděl jen on, a podal mi vizitku.

„Je velmi dobrý, řekněte, že ho za vámi posílám já. Určitě vám pomůže.“

Blázen. On potřeboval právníka, ne já.

Dvojice uniformovaných policistů nás oddělila od sebe, chaos pak zvýšila technická skupina. Na místě mi položili jen pár otázek a potom mě hned naložili do auta. Páchlo to v něm zvratky, ale když jsem se podívala na své ruce a oblečení, bylo to vlastně jedno. Vypadala jsem, jako bych vlastnoručně vykostila návštěvníky nějakého nočního klubu nebo diskotéky. Trochu hloupě mě napadlo, jestli to v čistírně zvládnou. Doufala jsem, že ano, protože peníze na obnovu šatníku mi nějak chyběly.

A to jsem šla jen na rande; může se něco podobného přihodit i někomu jinému než mně? napadlo mě, když policejní auto zastavilo.

Na stanici jsem strávila úžasné dvě hodinky s vyšetřujícím důstojníkem, kterému v průběhu výslechu dvakrát spadl počítač, a navíc si neustále pletl klávesy Z a Y.

Po třech šálcích mizerné kávy mě bolel žaludek, připadala jsem si špinavá a lomcovala mnou třesavka.

„V takovém oděvu byste se ale neměla potulovat v temných uličkách,“ ukončil své vyptávání mravoučnou poznámkou a významně sklouzl pohledem k mé sukni končící vysoko nad koleny.

Beztak se tam díval až příliš často. Byla jsem unavená a vzteklá současně, jeho trapná výtka představovala poslední kapku.

„Pane,“ řekla jsem stroze a postavila se, „udržet zákon a pořádek je vaše práce, vy jste za to placení. To, že nemohu chodit bezpečně temnými uličkami, je důsledek vaší neschopnosti. A jestli mě tady budete ještě dál zdržovat bez přítomnosti policisty ženského pohlaví, půjdu okamžitě s právníkem na další policejní služebnu a obviním vás ze sexuálního obtěžování!“

Výraz v obličeji mu ztuhl, okamžik zvažoval, zda na mě bude pouštět hrůzu, ale potom to zavrhl.

„Výslech je u konce. Vaše telefonní číslo mám, vyhledáme vás, až vás budeme potřebovat,“ snažil se zachovat dekorum. „Hned jsem zpátky,“ zakončil svůj proslov a na chvíli zmizel.

Zůstala jsem sedět na nepohodlné židli, totálně vyřízená a znechucená, a čekala, co bude dál. Ve chvíli, kdy jsem začala přemýšlet o čtvrtém šálku odporné kávy, se konečně vrátil.

„Budete-li si přát, odvezu vás domů,“ nabídl mi hned ve dveřích.

„Děkuji,“ přikývla jsem.

Policejní stanicí mě provázel za hrobového ticha, pohledy, které mi ostatní věnovali, byly velmi kradmé.

Zřejmě je varoval. Skoro jsem ho litovala.

2. Příliš exotická noc

Můj jednopokojový kutloch v domě z první republiky mi po celonoční kalvárii připadal jako ráj. Vykašlala jsem se na účet za vodu, naložila se do vany a zůstala tam, dokud se mi nezačaly klížit oči. Do navoněných peřin jsem se zakutala nahá a poslední věc, kterou si pamatuji, bylo ťukání esemesky do školy, aby mě omluvili.

Vzbudila jsem se po desáté, odpočatá, s čistou hlavou. Včerejšek možná nevyšel podle mých představ, ale byl to včerejšek a neměl žádné fatální následky. Samozřejmě kromě krví pravděpodobně zničených šatů.

V koupelně jsem chvíli zamyšleně postála před zrcadlem. Všechny kamarádky mi často říkaly, že závidí, jak vypadám. Vysoká, štíhlá, prsa bych možná mohla mít větší, ale zase by to bylo špatné při skákání a pohybu vůbec. Sice jsem trochu svalnatější, ale za to může sport, a nebo jsem taková od přírody. Jak je ale sakra možné, že všechny moje kamarádky našly víceméně ucházející partnery, a já jsem pořád sama? Smetla jsem myšlenku ze stolu rychleji, než mě stačila otrávit.

Z dopolední hodiny „Extrémních fyziologických stavů následkem dlouhodobých pohybových aktivit“ jsem se omluvila, ale na odpolední vyučování jsem musela. Plat asistenta nebyl sice nic moc, ale přijít o něj jsem si nemohla dovolit.

Vzala jsem si obyčejné bavlněné kalhotky, včerejší krajkovou parádu přemáchla, navlékla se do džín, trika a flísové mikiny. Před vyučováním jsem chtěla stihnout hodinu aerobiku a trochu se protáhnout v posilovně. I kdybych nešla sportovat, nezůstávalo mi toho moc na výběr. Většinu svých věcí jsem nechala u Jirky a ani po třech měsících jsem neměla chuť se s ním znovu hádat.

Zakrvácené bolerko, halenku i minisukni jsem nacpala do vaku. Doufala jsem, že mě s tím v čistírně hned nevyhodí – snad ne, protože krev už stačila zhnědnout a člověk ji mohl považovat za jakoukoliv špínu. Přitom na zem spadla vizitka, kterou mi včera dal ten mladík. Bylo na ní napsáno jen jméno: Josef Josefovič Gubkin a číslo mobilního telefonu.

Chvíli jsem uvažovala, ale nakonec jsem sáhla po telefonu, zkontrolovala kredit a vyťukala číslo.

„Prosím?“ ozval se příjemný baryton.

Příjemný a zvědavý.

Uvědomila jsem si, že najednou nevím, co říct. Všechno dohromady vypadalo trochu neskutečně.

„Volám kvůli jednomu mladému muži. Nevím vlastně ani, jak se jmenuje. Včera ho zatkla policie a tohle číslo mi dal jako číslo svého právníka. Jen jsem chtěla vědět, zda vás kontaktoval.“

„Nekontaktoval,“ ozvalo se po krátké pomlce. „Byl bych vám vděčný, kdybyste mi sdělila víc podrobností.“

Váhala jsem.

„Včera jsem strávila celou noc na policejní stanici, nechci se do záležitosti plést víc, než je nezbytně nutné,“ pokusila jsem se odmítnout.

„Pošlu pro vás vůz s řidičem, z mé kanceláře vás pak odveze, kam si budete přát.“

To jsem pro kluka, co mi ušetřil pár hodně nepříjemných chvil, udělat mohla.

„Dobře, počkám na vašeho muže ve Vodičkově u McDonalda.“

„Jak vás pozná?“

„Jak ho poznám?“ odpověděla jsem protiotázkou.

„Chápu,“ ozvalo se z mikrofonu se stopou pobavení. „Černý kabát, černý klobouk, vysoký, opálený. Bude mít v ruce noviny stočené do role.“

„Dobře, za půl hodiny u McDonalda,“ potvrdila jsem a zavěsila.

Stačil jeden rozhovor a dostala jsem se do špionážního filmu. Skoro mě to bavilo.

Řidič nemusel mít noviny, abych ho poznala. Vypadal jako zhmotnělá představa zloducha z westernů šedesátých let. Vůz, u kterého mi otevřel dveře, drze blokoval kolej tramvaji.

„Praha je ucpaná, bude nám chvíli trvat, než se dostaneme ke kanceláři pana Gubkina,“ řekl, když sám nastoupil.

„Pokud máte chuť, můžete se občerstvit z baru,“ doporučil mi a dál se věnoval jen řízení. Česky mluvil s nepatrným přízvukem, ale nedokázala jsem zjistit, jaká je jeho mateřská řeč.

Motor nebyl skoro slyšet a ruch z ulice byl tišší než u mě doma. Klimatizace šuměla, ve vzduchu se dal rozeznat náznak odéru vykouřených doutníků a likérů, který pravděpodobně vystupoval z koženého čalounění interiéru. Abych se necítila jako malá holka na návštěvě u přísného strýčka, otevřela jsem bar. Byl plný alkoholu, doutníků a cigaret. V ledničce jsem objevila ledovou kávu a natruc si ji otevřela.

Cesta nám trvala něco přes půlhodinu. Kancelář pana Gubkina se nacházela v jednom z domů na Malé Straně nedaleko japonského velvyslanectví. Za vstupními dveřmi, respektujícími vzhled starého domu, čekal další strážný, který mě uvedl do předpokoje k sekretářce. Nábytek, distingovaný vzhled sekretářky, obrazy na stěnách, všechno v sobě obsahovalo připomínku bohatství. Neokázalou, ale o to důraznější. Žena mě přejela zkoumavým pohledem, zmáčkla pár tlačítek na pultu interkomu a vzápětí se otevřely dveře po její levé ruce.

Objevil se v nich menší tělnatý muž v dobře střiženém obleku s vestou.

„Těší mě, že jste pozvání přijala, madam,“ řekl s úklonou.

V džínách a mikině jsem se jako dáma necítila, ale on i jeho zaměstnankyně se tvářili naprosto vážně.

Tvářila jsem se také vážně.

Při nezbytné kávě, která byla asi tak třikrát lepší než na policejní stanici, jsem mu odříkala celou včerejší historku.

Sotva jsem skončila, zvedl sluchátko a ve chvilce mluvil se nějakým policejním důstojníkem. Podle všeho hodně vysoce postaveným policejním důstojníkem.

„V pořádku, předpokládám, že vše je, jak jste řekl,“ ukončil Gubkin rozhovor. „Jeden z mých lidí pana Alexandra vyzvedne. Těším se na nedělní golf.“

„Alexandr o právníka ani nepožádal. Vlastně, mám-li být upřímný, se s policií příliš nebavil,“ prozradil mi. „Vaše návštěva pro nás byla velkým přínosem, madam. Pokud budete potřebovat právní i jinou konzultaci, obraťte se přímo na mě. Telefonní číslo, které vám Alex dal, si ponechejte, ale nikomu ho prosím nedávejte. Je, ehm, velmi soukromé.“

Rozloučil se se mnou ve stylu brazilských telenovel, jeho auto mě skutečně zavezlo až do Podolí a stihla jsem Světlaninu hodinu aerobiku. Potom jsem si ještě zacvičila ve fitku, zašla do sauny a tramvají se přesunula do školy na další přednášku. Studenti byli zklamaní, že nemám sukni, od studentek jsem zaslechla polohlasem prohozenou poznámku, že mi asi někdo pořádně zmaloval zadek, když neukazuju „ty svý nohy“. Alespoň nějaké pozitivum.

Pak jsem celé odpoledne pracovala na grantu, který by nám měl zaplatit expedici do peruánských And. Přitom jsem stačila odmítnout pozvání na biliár. Měli se tam sejít lidé z naší horolezecko-speleologické skupiny, ale v párech s protějšky. Samotné se mi tam nechtělo.

Z budovy školy jsem odcházela až k večeru. Navyklým pohledem jsem zkontrolovala okolí a zamířila pěšky na další zastávku tramvaje. Provoz už nebyl moc velký a potřebovala jsem se protáhnout, abych se zbavila mrzuté nálady. Pátky jsou nejhorší, protože všichni se někde baví a já většinou zůstávám sama.

Při přecházení cesty jsem si uvědomila, že mě sleduje chlapík v denimovém saku. Původně stál u školy a studoval něco na vývěsce. Byl blízko, a pokud bych nastoupila do tramvaje, stihl by to také. Nadhodila jsem si batoh na obě ramena a natáhla nohy. Chodit rychle jsem se naučila už jako malá holka. Bylo ještě dost světlo na to, abych se ho doopravdy bála. I když – doma mi naši vždy vyčítali, že se bojím až nezdravě málo.

Držel se za mnou a pohyboval se takovým tím neohrabaným klusem lidí, kteří nechtějí doopravdy běžet. Pokrčila jsem rameny. Měla jsem adidasky, džíny, proč mu nedat do těla?

Kancelář pana Gubkina se nacházela v jednom z domů na Malé Straně

nedaleko japonského velvyslanectví.

Po pár krocích jsem se ohlédla. I on se dal do klusu! To mu bylo jedno, že ho uvidím? Ta myšlenka mě znepokojila. Nasadila jsem pravidelné tempo – rozhodla jsem se mu jednoduše utéct a pak nastoupit do nějaké tramvaje. Kupodivu se pořád držel za mnou! Zrychlila jsem a běžela těsně u kraje chodníku, abych nemusela kličkovat mezi chodci. Dýchala jsem zhluboka a pravidelně, na čele se mi perlil pot. Tohle tempo nemohl dlouho vydržet, já dva tři kilometry určitě. Snažila jsem se nevšímat si udivených pohledů lidí a tvářila se, že takhle v kouři výfukových plynů běhám pro zdraví každý den. Konečně zastávka. Už jsem chtěla nastoupit do tramvaje, ale spatřila jsem ho ve stejné vzdálenosti jako na počátku naší hry na honěnou!

Měl bledou nezúčastněnou tvář a nezdálo se, že by mu mé ďábelské tempo dělalo problém. Musel mít hodně natrénováno, i když na to vůbec nevypadal.

Na okamžik mě napadlo, že začnu křičet, ale pak jsem se zarazila. Co řeknu – že mě ten chlap honí? Zvolnila jsem, také zvolnil. Přešla jsem do chůze. On to samé. To už jsem se blížila k domovu. Ať mi chtěl provést cokoliv, nehodlal to udělat na ulici před svědky. Nebo jen chtěl vědět, kde bydlím. To mě znervóznilo ještě víc.

Zastavila jsem se a otočila se. Také zůstal stát, deset, patnáct metrů daleko s rukama v kapsách a předkloněnou hlavou. Měl kudrnaté vlasy, byl menší, šlachovitý, ale jako běžec opravdu nevypadal. Sáhla jsem do batohu, vytáhla sprej se slzným plynem, schovala ho v dlani a zamířila k němu. Moje matka mi vždy říkala, že jsem trochu blázen. Napůl jsem s ní souhlasila.

Viditelně znejistěl, najednou se otočil a rychlým krokem zamířil pryč. Ulevilo se mi. Zmizel za rohem a já bleskurychle zatočila do jiné boční ulice, pak na další křižovatce ještě jednou. Ztratila jsem se mu, nebo on se ztratil mně.

Trochu klidnější jsem došla ke svému domu. Vyběhla jsem do patra a málem zakopla – před dveřmi do mého bytu seděl chlap. Musel tam čekat už dlouho, protože hlavu měl opřenou o dveře a podřimoval, tvář mu stínil klobouk.

Sáhla jsem do kapsy pro slzný plyn a přitom nechtěně zachřestila klíči. Zvuk ho vyrušil, pohnul se a nadzdvihl krempu klobouku. Poznala jsem mladíka, se kterým jsem se včera potkala za tak nepříjemných okolností.

„Dobrý den, jmenuji se Alexandr Rubin. Přišel jsem vám,“ zaváhal, „poděkovat za to, co jste pro mě udělala,“ řekl a postavil se.

Byl mladý, ale ne tak moc, jak jsem si myslela. Za můj první dojem mohlo jeho držení těla a trochu naivní, spíš nevinný výraz v očích.

„Nešla byste se mnou na večeři?“

Řekl to bez okolků, přímo, ve tváři rozpačité očekávání.

Zaváhala jsem. Byla jsem špinavá a zpocená, vlastně jsem ho vůbec neznala, ale proč ne. Vypadal zajímavě a potkala jsem ho za zajímavých okolností.

„Pokud na mě počkáte? Venku počkáte,“ upřesnila jsem.

„Jistě, rád,“ usmál se.

Nechala jsem ho stát na chodbě a vběhla do bytu. Osprchovala jsem se, zvolila tmavěhnědé punčocháče se švem, dárek od mámy k svátku, opásala se do oblíbené sukně a nalíčila. Na večeři mě už dlouho nikdo nepozval, přesněji nikdo, jehož pozvání bych přijala. On platil dluh za včerejšek a já si to chtěla užít. Každopádně byl přinejmenším tajuplný. Za necelou půlhodinu jsem byla venku.

Stále seděl na zemi a můj příchod ho vytrhl ze zamyšlení.

Zkoumavě, skoro jako laborant pozorující mikroskopický preparát, mě přejel pohledem od hlavy až k patě.

„Sluší vám to,“ zhodnotil a usmál se.

Byl divný, byl jiný. Viděl mě, krátkou sukni, vypasovaný kabátek nad pas, triko zdůrazňující linii ňader a kresbu podprsenky, a současně jako by to neviděl. Ženy, nebo alespoň já, ho klasickým způsobem nezajímaly.

„Jdeme?“ usmála jsem se.

Ze schodů šel první a podržel mi dveře. Příjemně starosvětský.

Vybral restauraci, kde jsem si za svůj denní plat mohla dát tak předkrm – tedy pokud bych vybírala skromně.

„Jsem v Praze teprve týden a tenhle podnik mi doporučil strýc, myslím Josef. Má tu denně rezervovaný stůl.“

„Josef Gubkin je váš strýc?“ zeptala jsem se.

„Vlastně není, pouze rodinný přítel,“ popřel svá předchozí slova.

„Budete si přát?“ obrátil se na nás číšník s dvěma v kůži vázanými jídelními lístky v rukou. Svou pozornost věnoval hlavně Alexandrovi.

Jeho na pohled neformální, i když pomačkaný oděv patřil do cenové kategorie restaurace, můj nikoliv.

„Já jídlu neholduji a nerozumím,“ odsunul Alexandr menu od sebe, „vyberete pro nás oba?“ obrátil se na mě.

Jednotlivé položky byly psány francouzsky. Velmi noblesní a snobská restaurace.

„Ráda bych, ale naneštěstí francouzsky neumím.“

„Přineste nám lístek v češtině,“ obrátil se Alex na číšníka.

„Pane, máme menu psané pouze v němčině, angličtině a francouzštině. Dáváme přednost francouzštině jako jazyku gurmánů.“

„Doneste nám lístek v češtině. A rychle!“

Alexandrův tón se změnil a objevila se v něm nečekaná arogance a pánovitost.

Číšník málem zasalutoval a odběhl.

„Co jste vlastně zač?“ zeptala jsem se.

Na okamžik se zarazil.

„Ach tak,“ pochopil vzápětí, oč mi jde, „můj otec má peníze. Hodně peněz. Jsem na ně zvyklý, užívám je, možná rozhazuji. A spousta lidí se na peníze dívá jako na božstvo. Třeba ten chlapík.“

Z rozhovoru nás vyrušilo přinesené menu. Buď právě překonali světový rekord v rychlosti překladu, nebo číšník lhal. Mile jsem se na něho usmála, potom si dala práci s prostudováním nabídky a sestavila pro nás velmi opulentní večeři o pěti chodech.

„Necháte na sklepmistrovi, aby vybral nápoje k jednotlivým chodům?“ zeptal se číšník Alexe.

Ten se na mě jen podíval a tázavě zvedl obočí.

„Ano, myslím, že to necháme na sklepmistrovi,“ souhlasila jsem. „Ale trpím alergií na francouzská vína ročník 74 a 76. Ty ať prosím nebere v úvahu.“

Muž trochu zbrunátněl ve tváři, ale odešel s dokonalou úklonou.

Vyprskla jsem smíchy. Celá situace byla absurdní, ale ta horší část mé osobnosti se skvěle bavila.

„Vy netrpíte žádnou alergií,“ ujišťoval se Alex zmateně.

Smála jsem se čím dál víc.

„Ale znělo to dobře, ne?“

Večeři jsem si užívala. Alex, jak sám řekl, splácel dluh ze včerejška a nesnažil se mě ulovit. I když v jeho případě mi nezájem skoro vadil, ale on zjevně na ženy nebyl. Pokud mi zrovna o něčem nevyprávěl, vypadal lehce nepřítomný.

Po aperitivu, pěti chodech, několika sklenkách vína a speciálním přípitku na tykání jsem se cítila příjemně přejedená a v lehce povznesené náladě.

„Takže tvůj otec je Rus, matka Češka, ty jsi vystudoval MIT – Massachusettský technologický institut, máš doktorát z fyziky na Harvardu a trávíš čas nicneděláním,“ zhodnotila jsem jeho vyprávění.

„Tak nějak,“ rozzářil se svým chlapeckým úsměvem. „Občas sice něco zařídím pro otce, ale jinak se věnuji jen koníčkům. Prostě, každý mi může závidět.“

„A do Prahy tě přivedlo co?“

Na okamžik se zamyslel. Pochopila jsem, že se mi stejně jako před chvílí chystá něco zamlčet nebo přímo zalhat. Byl strašně mizerný lhář.

„Žádný problém! Nic neříkej, nemusím to vědět!“ zarazila jsem ho.

Nemělo cenu kazit si příjemný večer.

Nechala jsem si dolít víno a změnila téma.

„Žiju docela obyčejně, ale poslední dva dny jsou jiné. Včera jsem potkala tebe a dneska mě na ulici honil nějaký muž. Ráda běhám, ale on byl ještě lepší než já. Nedokázala jsem ho setřást.“

Alex strnul a zbledl.

„Jak vypadal?“ řekl tiše.

„Co se děje? Proč se ptáš?“

„Je mi to moc líto, ale asi po tobě jdou.“

„Kdo?“ nechápala jsem.

„Včera večer jsem někoho sledoval. Kvůli přepadení se mi to nepodařilo a oni se o mně zřejmě dozvěděli. A pravděpodobně si myslí, že v tom jedeš se mnou.“

„Ty, a sledoval? V čem jedu s tebou?“

„V Kyrgyzstánu někdo povraždil otcovy lidi a stopy vedou do Prahy. Snažím se tomu přijít na kloub,“ začal vysvětlovat.

„Omlouvám se, ale nepřipadáš mi jako James Bond nebo agent z Mission Imposible,“ snažila jsem se náš rozhovor vrátit zpátky na zem.

„To nejsem,“ mávl rukou. „Nezapomeň, mám doktorát z fyziky a většinu času trávím u počítačů. Vlastně jsem se na ulici neměl vůbec ukazovat. To ti povraždění byli vojáci, úderné komando, samí Jamesové Bondové a supermani. Veteráni z války v Iráku a dalších. Stalo se to v akci, ve chvíli, kdy byli ve střehu; připraveni a ozbrojeni. Vlastně se ani tak nesnažím zjistit, kdo to udělal, ale hlavně jak to udělal,“ dodal zamyšleně. „I když otec by s mým přístupem asi nesouhlasil. A asi by se mu nelíbilo, že o všem jen tak někomu vykládám,“ usmál se, jako by ho vlastní indiskrétnost pobavila.

Začínala jsem mít pocit, že se propadám do nějakého hodně špatného snu. Možná i do noční můry.

„A v jaké branži, prosím tě, podniká tvůj tatínek?“

„Organizovaný zločin. Jeho společnost je něco napůl mezi triádou a tradiční Cosa Nostrou,“ odpověděl, jako bychom klábosili o tom, jaký internetový tarif je nejlepší.

„Neděláš si legraci?“ zeptala jsem se a toužebně si přála, aby řekl ano.

„Rodiče si člověk nevybírá,“ pokrčil rameny. „Ale mám ho rád.“

Tohle sice nebylo rande, jen splátka dluhu ve formě pozvání na večeři, ale vyvíjelo se to tradičně katastrofálně. Mé myšlenky náhle páchly mrtvolami a měla jsem pocit, že ležím zalitá betonem v sudu na dně Orlické přehrady.

„Nevím, jestli se mám smát, nebo brečet,“ pronesla jsem sama pro sebe.

Okamžik vypadal, že nad tím vážně přemýšlí.

„No, řekl bych, že to máš jedno. A doporučuji smích, člověk je pak veselejší!“

Podíval se na mě s napůl omluvným a napůl chlapeckým výrazem ve tváři. Prostě okouzlující.

„Potřebuji se napít, nebo strachy ani nedojdu domů.“

Nechali jsme si otevřít ještě jednu láhev a teprve potom vyrazili. Docela mě zajímalo, kolik naše hodování stálo, ale Alex jen podepsal účet a na papír se ani nepodíval.

V taxíku jsem odmítla jeho návrh, abych se ubytovala v hotelu. První strach odezněl a jeho historka mi připadala příliš neuvěřitelná. Třeba si vymýšlel, aby vypadal zajímavěji, chlapi občas vyvádějí přímo psí kusy.

„Zítra ti zavolám, abych se přesvědčil, že jsi v pořádku,“ loučil se se mnou před domem a nedal si vymluvit, že mě doprovodí až ke dveřím.

Když jsem kráčela po schodech nahoru, uvědomila jsem si, že bych ho klidně i pozvala dál. Líbil se mi a přes neuvěřitelné historky, jimiž mě častoval, jsem mu důvěřovala.

„Byl to velmi zábavný večer a je mi líto, že jsem tě do toho zatáhl,“ řekl mi nakonec přede dveřmi, když jsem na jeho žádost předtím zkontrolovala svůj jednopokojový byt.

„Dobrou noc,“ popřál mi a políbil mě na rozloučenou. „Tohle použij, kdyby tě někdo obtěžoval,“ vložil mi do ruky těžký hranatý předmět.

Než jsem stačila zareagovat, stála jsem sama a slyšela jen rychlý klapot jeho bot na schodech.

V ruce jsem držela těžkou pistoli a na rtech ještě cítila jeho vůni. Stačil jediný dotek, abych se o něm dozvěděla mnohem víc. Alexandr Rubin nebyl homosexuál. Alexandr Rubin byl extrémně přitažlivý mladý muž, který měl se ženami minimální zkušenosti a styděl se. Líbal, jako líbají chlapci na první schůzce.

Nevěděla jsem, co si počít s pistolí ani s touhle informací, a šla jsem proto spát, než začnu být nervózní, nebo dokonce bát se.

Probudilo mě cvakání západek. Někdo z chodby otevíral dveře. Vyklouzla jsem z postele, v první chvíli sáhla po spreji a tonfě, která mi zbyla po jednom z mých bývalých. Pak jsem si vzpomněla na pistoli. Byla těžká a velká. Natáhla jsem závěr a odjistila pojistku. Netřásla jsem se ani nebála, jen místo žaludku jsem náhle měla těžkou ledovou kouli. Skutečný strach měl přijít až později, vždy to tak u mě bývá.

Další západka klapla. Plížila jsem se pokojem, pouliční světlo lampy vykreslilo na zeď obrys mých ňader. Překročila jsem tašku, zastavila se přede dveřmi, pokrčila ruce mírně v loktech, jak mě to naučili na střelnici, a nechtěně přepnula nějaký přepínač na levé straně. Neznala jsem tu zbraň.

„Jsem za dveřmi a mířím na vás pistolí, odejděte!“ řekla jsem, jak nejklidněji jsem dokázala.

Další západka cvakla, ale potom kov zmučeně zaprotestoval, něco se v zámku vzpříčilo.

„Budu střílet!“

Podpatek zaskřípal na dlažbě, zdálo se, že zloděj odchází. Ulevilo se mi. Vzápětí ticho narušila ozvěna dvou rychlých kroků, látka zašustila, dveře zapraštěly a vyletěly mi vstříc. Instinktivně jsem stiskla spoušť. Pistole mě kopla do dlaní, jednou, podruhé, potřetí, zpětný ráz mi zvedl ruce do výšky, pak jsem najednou letěla dozadu a zatmělo se mi před očima.

Probrala jsem se na zemi u zadní stěny pokoje, z podlahy přede mnou se právě něco pomalu zvedalo. Ať to bylo cokoliv, mělo to být mrtvé! Zbraň jsem kupodivu nepustila. Znovu jsem stiskla spoušť a vystřílela zbytek zásobníku do tmy. Až teď jsem pochopila, že jsem nechtěně zmáčkla přepínač pro automatickou střelbu. V uších mi zvonilo, ve vzduchu se vznášel nakysle hořký zápach, ale to něco bylo mrtvé. V knihách píšou pach korditu nebo střelného prachu. Nevím, jaký je v tom rozdíl. Jaký je v tom rozdíl? opakovala jsem stále dokola. Drkotala jsem zuby a v ústech cítila pachuť žaludečních šťáv. Ještě trochu a vyzvracím nejlepší večeři svého života. Strach byl tady. Ale nemohla jsem se mu poddat, musela jsem Alexe varovat. Zvedla jsem se na kolena, po paměti našla telefon a vytočila správné číslo. Neodpovídal.

Po chvíli váhání jsem zavolala pana Gubkina. Muselo být dlouho po půlnoci. Kupodivu přijal hovor po prvním zazvonění.

„Byla jsem přepadena. Alexandrovi se nemohu dovolat…“

Mobil pípl a vypadl.

Věc v temnotě se zase začala hýbat. To bylo nefér, nic by se nemělo hýbat, když do toho vystřílíte celý zásobník z velké ošklivé pistole. Uvědomila jsem si, že jsem stále nahá, bolí mě ramena a lokty mám namožené zpětným rázem výstřelů.

Přeskočila jsem to něco, vklouzla do džínů a bundy a s pistolí v ruce vyběhla z bytu. Zastavila jsem se až venku. Přitiskla jsem se ke kmeni jednoho ze stromů v naší ulici a snažila se udělat co nejmenší. Každý by mě ale našel podle cvakání zubů. Uvědomila jsem si, že tma je větší než obvykle, někdo vyřadil osvětlení v celé ulici. Hlavní dveře do činžáku vrzly, zatajila jsem dech. Nezřetelný stín se mihl proti zdi a vyrazil k nejbližší křižovatce, v dálce se rozezněly sirény. Čekala jsem, nenapadalo mě nic jiného, co bych mohla dělat.

Sirény se stále blížily, ale první auto přijelo se zhasnutými světly. Vystoupili z něj dva muži, vyššího jsem poznala. Byl to šofér obrovské limuzíny, který mě vezl ke Gubkinovi.

Vyšla jsem ze své skrýše a zamířila k nim.

„To je pistole, kterou mi dal Alexandr,“ řekla jsem a podala mu ji.

Mlčky si ji vzal a schoval do přihrádky v palubní desce, jeho společník mezitím zmizel v domě.

Pak jsme stáli a čekali. Kupodivu ze mě strach spadl. Z hubeného muže sálal jakýsi klid, jistota, že všechno, co je třeba zařídit, bude provedeno a není nutné okolo toho zdlouhavě mluvit.

„S policií se zatím nebavte. Než vás dovezou na stanici, Gubkin tam bude,“ řekl, když se druhý muž vrátil.

„Navštívili i pana Rubina. Čekali jsme to, ale přesto dostali dva naše chlapy a zmizeli,“ prohodil ještě přes rameno při nasedání do vozu.

Odjeli dřív, než jsem spatřila světla policejních reflektorů.

Tři vozy s modrými majáky dorazily k domu současně. Najednou se kolem mě začaly hemžit uniformy a nevěděla jsem, na kterou otázku mám a na kterou nemám odpovídat. Raději jsem začala předstírat, že jsem v šoku. Vlastně jsem se ani nemusela moc přetvařovat. Chtěla jsem domů, ne na policejní stanici; navíc mi byla zima.

„Nechte mě! Nechte mě! Nevím, co se stalo!“ křičela jsem, když se mě snažili nacpat do vozu a odvézt. „Nic nevím!“

V autě jsem se zklidnila, aby mi nedali pouta, a se svěšenou hlavou přemýšlela, jestli dělám dobře, když věřím Gubkinovi a ne policii. Jenomže naše policie by mě před tím, co stálo za mými dveřmi, určitě neochránila. Jak je možné, že jeden den je člověk asákem na FTVS a kromě toho, že nemá skutečné přátele a v noci je mu smutno, si žije celkem spokojený život – a druhý den je svědkem odváženým k výslechu s rameny namoženými od střelby z nelegálního ručního děla?

3. Pozdrav druhé strany

„Můžete mi říct, proč chcete být u výslechu slečny Zaháňské? Není obviněná, je pouze svědek,“ byla první věta, kterou jsem zaslechla ještě před vstupem do kanceláře kapitána Marovičky, jak stálo na cedulce na dveřích.

„Slečna Zaháňská svým jednáním pomohla vysvětlit nepříjemnost týkající se mého synovce a já se chci postarat, aby nebyla v průběhu vyšetřování nijak krácena ve svých právech. Jsem jí osobně zavázán,“ odpověděl baryton. To už policistka klepala a otevírala dveře.

Kapitán Marovička byl vyzáblý čahoun a právě se skláněl nad zavalitým Gubkinem jako vrba ve větru. Oba ke mně vzhlédli současně.

„Slečna Zaháňská byla na vyšetřovnu dovedena bosá a zjevně nedostatečně oděná. Venku je dnes teplota pod deset stupňů,“ prohlásil Gubkin stroze a já se najednou začala cítit trapně naze.

Marovička se okamžitě zakabonil.

„Oukej, oukej, pane doktore, můžete si se svou klientkou promluvit, má kancelář je vám k dispozici,“ řekl rezignovaně a jako první zamířil ke dveřím.

Když jsme osaměli, Gubkin vstal a uklonil se.

„Dobrý večer, slečno,“ pozdravil mě.

„Spíš ráno,“ odpověděla jsem unaveně a svalila se na židli.

Za špinavými okny právě svítalo.

„Nebo ráno. Abychom se nezdržovali, seznámím vás s fakty a navrhnu jisté řešení,“ předestřel.

Souhlasila jsem. Byla jsem tak unavená, že bych se upsala i ďáblu, abych byla ze všeho venku.

„Žádné tělo se ve vašem bytě nenašlo, pouze nejasné stopy krve a části tělesných tkání. Stejně tak není jasné, kdo střílel. Nejvhodnější bude, když prohlásíte, že někdo vyrazil dveře vašeho bytu, pak vystřelil a vy jste ze strachu bez přemýšlení vyběhla na ulici,“ shrnul nakonec. „Vzhledem k tomu, že chybí oběť, nebude policie vyvíjet přílišnou aktivitu.“

Jen jsem přikývla. Události se kolem mě řítily rychleji, než jsem zvládala sledovat.

„Jste velmi schopná žena, slečno, a už dvakrát jste Alexandrovi pomohla. Starám se pouze o jeho právní záležitosti a do povahy jeho činnosti nejsem zasvěcen. Občas mu zprostředkuji kontakty na lidi, které potřebuje. Mám pro vás nabídku. Zaměstnal bych vás ve své kanceláři Gubkin jako konzultantku ve věci historických reálií města Prahy. Ve skutečnosti byste dohlížela na Alexandra a případně mě informovala, kdyby hrozilo nějaké nebezpečí,“ navrhl překvapivě.

„Mám být něco jako váš špeh?“ nedokázala jsem skrýt pobouření v hlase.

„To v žádném případě!“ zvedl ruce v odmítavém gestu. „Alexandr bude o naší dohodě informován, a aby nabyla platnosti, musí s ní souhlasit. I když myslím, že to nebude problém. Už vícekrát spolupracoval s různými poradci, kteří ho, nevím, jak to správně vyjádřit, chránili před jeho ztřeštěností.“

„Je pět hodin ráno a dnes v noci jsem toho už hodně zažila, neříkám ne, ale musím si to promyslet,“ odložila jsem rozhodnutí.

Poslední věc, kterou jsem v životě chtěla, byla pracovat pro ruskou nebo rusko-českou mafii.

„Samozřejmě, zavolejte mi, až se mnou budete chtít mluvit.“

Gubkin byl zdvořilost a uhlazenost sama, takové chování jsem si spojovala s profesionálními podvodníky; přesto však ve mně vzbuzoval důvěru. Zřejmě neocenitelná schopnost, když se člověk živí jako právník.

„Alexandr vás zítra pravděpodobně sám vyhledá,“ ukončil náš hovor a otevřel dveře na chodbu, aby si na své přišel i kapitán Marovička.

Domů jsem se dostala v osm, ale protože jsem nechtěla rušit hodiny dvakrát za sebou, spěchala jsem do školy. Nezájem studentů mi nevadil, dokonce mě nevyváděly z míry ani jejich zkoumavé pohledy. Dvě probděné noci a absence mejkapu mi na vzhledu nepřidaly. Po ranním vyučování jsem vlastní psychicko-fyzické devastace měla plné zuby a po delšímu vyhýbání se žíněnce jsem vytáhla kimono a nechala si od kluků zvalchovat hřbet.

„To víš, kdo se fláká, často lítá,“ loučil se se mnou před vchodem do pánské šatny Pavel.

K jeho způsobu humoru patřilo i to, že si mě často vybíral jako partnera pro ukázky jednotlivých chvatů a při nagewaze mě dvakrát lehce přiškrtil. Taky měl hezkou ženu, s ní dvě děti a třetí na cestě. Před časem jsem do něj byla zakoukaná, ale právě Olina mi vypálila rybník. Naučila jsem se to zvládat, a dokonce s ním i trénuji. Je tvrdý, ale gentleman, pokud se něco takového dá říct o někom, kdo s člověkem nemilosrdně vymete žíněnku pokaždé, když udělá sebemenší chybu. S Olinou jsem po asi třech měsících, kdy jsem ji nemohla ani cítit, zůstala kamarádka. Naše cesty se od doby, co má děti, dost rozešly, ale pořád si čas od času zajdeme na kafe a pokecáme.

Pohyb mi rozproudil krev a má nerozhodnost byla ta tam. Pracovat pro mafii, jakkoliv zprostředkovaně – až takový blázen jsem nebyla. Učila jsem ráda a těšila jsem se, že po expedici do Jižní Ameriky obhájím doktorát. Tohle byl můj svět.

V jídelně jsem si vzala dvojnásobnou porci rýže a posadila se ke stolu do kouta. Mohla jsem si vybrat, v tuhle dobu nikdy neobědvalo moc lidí.

„Můžu přisednout?“

S Katkou jsme jednu dobu byly kámošky, ale později se ukázalo, že máme na život trochu jiný názor a nevycházely jsme spolu. Občas jsme se však stále potkávaly.

Ukázala jsem na prázdnou židli.

Poslouchala jsem její žvatlání, sem tam přikývla. U nás učila jako externistka jednou týdně. Neviděly jsme se už dobré dva měsíce.

„Nechala by ses zaměstnat od někoho, kdo se ti líbí?“ plácla jsem nazdařbůh a samotnou mě to překvapilo; nejsem dvakrát svěřovací typ.

Položila lžíci zpět do talíře. Otázka ji zaujala.

„Je bohatý?“

„Jo,“ přikývla jsem.

„Tak to je ideální. Líbí se ti – v posteli to s ním bude fajn, a pokud má fakt dost prachů, můžeš si ho vzít. A pak už budeš manželka, a ne milenka a zaměstnankyně, a přichází věčná pohoda.“

„Hm, díky,“ zabručela jsem.

Tohle byla jedna z oblastí života, ve které jsme se hodně neshodly.

„Znáš někoho takového?“ zeptala se.

„No, ani ne.“

„Kdybys ztratila zájem, dej vědět,“ usmála se zářivě.

Měla atraktivní rty a dokázala to využít.

„Jasně,“ odtušila jsem.

Dojedla dřív než já a při odchodu mi dala okázale najevo, jak dokonale jí kostým obtahuje zadek a nohy. Na můj vkus moc těžký zadek a moc tlusté nohy. Ona o mně zase určitě říká, že jsem vychrtlá a svalnatá současně. Každému, co jeho jest.

Pípla esemeska, dostala jsem zprávu od správce, že dveře do mého bytu byly vyměněny. Konto mi opět zchudne. Vlastně jsem ho neustále udržovala na hranici totálního vyhladovění.

Už jsem se zvedala, když se ve dveřích do jídelny objevil vlasatý kluk v cyklistických kalhotách a zářivě žluté šusťákovce. Podle emblému na hrudi pracoval pro kurýrní agenturu Rychlík. Přelétl sál pohledem a zamířil rovnou ke mně. Patky jeho nášlapných bot na dlažbě kovově cvakaly.

„Slečna Marika Zaháňská?“ zeptal se.

„Ano, to jsem já,“ potvrdila jsem. „Jak jste mě poznal?“

„Ten chlapík, od kterýho jsem přebíral zakázku, říkal, že jste kočka…“ pokrčil rameny a usmál se.

Usmála jsem se taky. Škoda, že už tu neseděla Kateřina a že to neřekl hlasitěji. A škoda, že mu bylo sotva dvacet.

„Tady mi to podepište, prosím.“

Ukázanou kolonku jsem vyplnila svou vlnovkou a vrátila mu blok.

„Nashle,“ zasalutoval mi s úsměvem.

Předstírala jsem, že si nevšímám zvědavých pohledů okolo, a roztrhla balíček. Byla v něm sada fotografií a dva listy textu. Jeden byl nadepsaný: Dokumentace a rozbor poškození bytu 14/2 Vratislavova ulice, Praha 3.

Na obrázcích byly mé zničené dveře vyfocené z mnoha úhlů a vzdáleností.

Nejzajímavější byl komentář úplně na konci: Poškození ocelových pantů odpovídá kinetické energii, kterou by dokázal vyvinout člověk o hmotnosti zhruba jedné tuny.

Nebo člověk schopný vyvinout skoro čtyřnásobnou rychlost, než je obvyklé, doplnila jsem si sama. Na vzorec E = 1/2 mv^2 pro výpočet kinetické energie mé skromné znalosti fyziky ještě stačily.

Chápala jsem, proč mi Gubkin ty obrázky poslal. Chtěl, abych si uvědomila, co po mně šlo. A i když s nimi spolupracovat nebudu, kde mám zaručeno, že to, co vyrazilo mé dveře z pantů a ztratilo se prošpikované olovem, bude mé nevměšování do záležitostí mafie respektovat?

Nepřipadalo mi to moc pravděpodobné.

Sbalila jsem fotky a odnesla tác s nádobím.

„Říkala jste něco, mladá paní?“ zeptala se překvapeně kuchařka.

Uvědomila jsem si, že po celou dobu si pro sebe nahlas opakuji, že nejsem paranoidní.

„Ne, nic,“ odpověděla jsem.

Já přece nejsem paranoidní. Nebo ano?

Vrátila jsem se do kabinetu a vrhla se na přípravu žádosti o grant.

Po hodině mě vyrušil telefon.

„Za okamžik vás přepojím, máte tu hovor z První lékařské,“ poznala jsem hlas úřednice z ústředny.

„Mariko? Jsi to ty? Objevil jsem skvělou věc! Přijď se podívat!“ Alex zněl i na dálku nadšeně jako malý kluk, který vyhrál v čáře.

„Ty buňky se chovají úplně v rozporu s přírodními zákony! Dělí se jako o závod!“

„Kde jsi a co tam děláš?“ chtěla jsem vědět. „Jaké buňky?“ Poslední otázku, kdo tě hlídá, jsem spolkla.

„Pronajal jsem si laboratoř tady na Karlově univerzitě na lékařské fakultě, mají tu dobrý mikroskop schopný používat poslední technologii pro pozorování živých preparátů!“

„Kde přesně?“ chtěla jsem vědět. První lékařská má po Praze pracovišť několik. Chvíli mu trvalo, než mi dokázal odpovědět. Proč jsem se o něj tolik starala? Možná by bylo lepší vůbec se nezajímat.

„Máš tam někoho s sebou?“ nevydržela jsem to nakonec.

„Ráno se mnou byl Filip, ale někde jsem ho ztratil.“

„Tak ho najdi,“ doporučila jsem mu suše. „Teď mám spoustu práce a mohu se s tebou sejít až večer. Pošli mi mail nebo zprávu, kde tě najdu, OK?“

Vyměnila jsem sluchátko školního telefonu za svůj mobil. Nic mi do toho nebylo, nechtěla jsem s nimi spolupracovat, ale Alex očividně na svou bezpečnost moc nedbal.

„Pan Gubkin? Tady Marika. Kdo je Filip?“

„Alexův průvodce, tedy spíš ochránce,“ odpověděl po krátkém zaváhání.

„Tak to je v pořádku. Právě jsem s Alexem mluvila, říká, že Filipa někde ztratil. Asi byste tam měli někoho urychleně poslat,“ vysvětlila jsem a okamžitě nadiktovala adresu fakulty.

„Ano, díky za informaci,“ zabručel, současně jsem slyšela tlumené vyzvánění telefonu.

Asi někam hned volal.

„Práce ve škole je pro mě jediný zdroj příjmů a nemohu si dovolit ho ztratit,“ změnila jsem téma.

„Dostanete kompenzaci plus plat.“ Vyřkl sumu, která mi vyrazila dech. „Datum ukončení pracovního poměru s mou kanceláří bude víceméně záležet jen na vás.“

„V tom případě to beru,“ řekla jsem a skoro se zajíkla.

Právě jsem se upsala čertu. Jenomže – chtěla jsem přežít, jeden z čertů se mi líbil, a navíc jsem byla děsně zvědavá. Tohle všechno jsem si říkala cestou do kanceláře vedoucího katedry, abych se ujistila, že jsem se úplně nezbláznila.

Šéf na mou výpověď a její zdůvodnění zareagoval kupodivu lidsky, doporučil mi, abych si své soukromé záležitosti vyřídila co nejrychleji, a výpověď mi změnil na neplacené šestiměsíční volno. Důvod: zdravotní. Někteří lidé dokáží překvapit, příjemně překvapit.

Když jsem vycházela ze školy, stála hned před hlavními dveřmi na místě se zákazem parkování velká limuzína, kterou jsem se vezla včera, a vedle ní jen o málo menší černé volvo. O jeho dveře se opíral můj známý šofér. Místo pozdravu se dotkl ukazovákem krempy klobouku.

„Jsme tým, a proto už vás vozit nebudu. Tady máte klíče od auta, doklady na kancelář pana Gubkina jsou uvnitř. Zbraně a ostatní vyřídíme zítra. Já už musím letět. Pozor, to auto je pancéřovaný, takže je trochu těžší a línější, než by jeden čekal. Podvozek je nastavený na sportovní jízdu, tak si ho když tak přepněte. Jo, a jmenuju se Barbarossa, Nowak Barbarossa.“

Znovu se dotkl klobouku a skoro se usmál. Clint Eastwood neměl kamennější obličej. Nechápala jsem, jak to udělal, ale jeho ležérní pozdrav byl napůl uctivý a napůl uznalý. Než jsem stačila cokoliv říct, posadil se do limuzíny a i se společníkem odjel.

Trochu připitoměle jsem zírala na auto. Nakonec jsem se vzpamatovala, rozhlédla se, zda kolem není žádný z mých známých, a vklouzla dovnitř.

Na sedadle spolujezdce ležel v obálce, na níž bylo energickým rozmáchlým rukopisem napsáno Tajné, svazek dokumentů.

Žádné další upozornění, že prozrazení se trestá smrtí, a podobné věci. U rusko-české mafie se to asi považovalo za samozřejmé. V přihrádce čelní desky jsem objevila paklík tisícikorun a telefon s pěti nepřijatými hovory a několika zprávami. Ze zvědavosti jsem bankovky spočítala. Bylo jich sto. V životě jsem tolik peněz pohromadě neviděla. Vyzvedla jsem si vzkazy, jeden od Gubkina s časem zítřejší schůzky, druhý od Alexe. Prosil mě, abych ho vyzvedla v šest před laboratoří.

Na zkušební dobu nějak zapomněli. Chvíli mi trvalo, než jsem pochopila všechny ovládací prvky vozu a rozjela se. Možná bylo volvo opravdu línější, ale pořád daleko živější než cokoliv, co jsem dosud řídila. Až když jsem zastavovala před svým bytem, mě napadlo, jak věděli, že mám řidičák. Zřejmě mě nenajímali tak naslepo, jak to na první pohled vypadalo.

Doma jsem zkontrolovala dveře, vzala si všechny doklady a patnáct set, co jsem schovávala pro strýčka příhodu pod kobercem. Na mafiánské peníze jsem moc sahat nechtěla. Tedy jen pracovně. Do tašky jsem hodila dvoje džíny, oblek na aerobik, běžecké boty, k tomu své nejlepší spodní prádlo. Oblékla jsem se sportovně a vyrazila. Cestou jsem se stavila u správce a podepsala fakturu za dveře. Částka se měla strhnout z mého konta. Okamžik jsem horečnatě počítala, zda to kontokorent ještě unese, ale pak jsem si uvědomila, že bych měla od Gubkina dostat kompenzaci. A pokud by mi ji z nějakého důvodu neposlal, musela bych se vyrovnat s mnohem horšími problémy, než byl přečerpaný bankovní účet.

Ve dveřích domu jsem se srazila s Kateřinou. Má polední poznámka jí musela ležet v hlavě, protože jsem si nedokázala představit jiný důvod, proč by mě navštívila.

„Čau!“ houkla jsem na ni a nezastavovala se. „Mám naspěch.“

Ťukla jsem na klíčenku, víko zavazadlového prostoru odskočilo a hodila jsem tašku dovnitř. Nechápavě na mě zírala.

„Víš, já jsem se zařídila podle tvé rady,“ řekla jsem, zatímco jsem zavírala kufr a mířila ke dveřím. „Zamítla jsem tu zaměstnankyni a s manželkou se ještě rozhodnu. Měj se!“

To, jak se tvářila, mi docela spravilo náladu. Malá oplátka za všechna drobná příkoří. A také hold mé vlastní škodolibosti. Nejsem tak dobrý člověk, jak bych si přála, ale každý jsme nějaký.

Trochu víc jsem sešlápla pedál, pneumatiky nepodklouzly, jak jsem byla zvyklá u starého auta rodičů, místo toho mě setrvačnost vmáčkla do sedadla a vyrazila jsem vpřed rychlostí, ze které se mi vzápětí udělalo zle. Zajímalo mě, co by měl Barbarossa na mysli, kdyby řekl, že auto je živější. Poté co jsem zjistila, jak nastavit klimatizaci, a vypnula něco, o čem jsem netušila, k čemu to slouží, se mi jelo lépe.

Zastavila jsem před jednou z budov lékařské fakulty Karlovky a pozorovala cvrkot. Studenti, studentky, učitelé, profesoři, všichni chodili tam a zpátky, často ve dvojicích, diskutovali spolu, smáli se, hádali se. Spousta kluků a holek se držela za ruce. Ještě před pár hodinami jsem byla součástí akademického světa a teď – čeho jsem součástí? Vadí mi to? Proč jsem se tak rychle dostala do kýčovitého hollywoodského filmu? Nedokázala jsem si odpovědět. Jediným zdůvodněním, které jsem našla, bylo, že všechno, co se teď děje, se mi nějakým zvráceným způsobem líbí. Chutnalo to mnohem lépe než šeď dní nedávné minulosti. Jen v horách a jeskyních mi připadalo, že doopravdy existuji, dýchám a užívám si své dny naplno. Trochu znepokojivé.

Mohla jsem Alexandrovi zavolat, že na něho čekám, ať si pospíší, ale nechtělo se mi. A nechtělo se mi ani studovat materiály, které mi tady nechal Gubkin. Snad podesáté jsem se podívala do zpětného zrcátka a při tom jsem zjistila, že už hodinu každou chvíli pozoruji chlapa opřeného o zeď. Sledoval dění před školou právě tak jako já. Nikdy předtím jsem ho neviděla. Byl bledý, v tuctovém saku, tvářil se netečně. Nejvíc mě zneklidňoval jeho výraz. Arogance? Lhostejnost? Nadhled? Něčím mi připomínal muže, s nímž jsem se honila po nábřeží.

Vytočila jsem číslo.

„Alexi?“

Chvíli mi trvalo, než jsem překonala jeho nadšenou tirádu a lákání, abych se šla podívat na úžasné mikroskopické preparáty.

Muž za mnou najednou také telefonoval. Podle toho, jak se pohnul, mu telefon zazvonil.

„Žádný spěch, čekám na tebe, ale nevadí mi to. Dávej pozor, až půjdeš dolů, ano? Jsou tu ještě další čekající,“ ukončila jsem hovor promptně, protože chlapík se teď rozhlížel okolo sebe a já jsem získala nepříjemný dojem, že někdo jiný můj hovor odposlouchával a právě ho o tom informoval. Volvo, i když s neprůhlednými skly, mi náhle připadalo děsivě nápadné. Naštěstí netušil, kde přesně jsem, věděl jen, že někde blízko.

Co kdyby přestal čekat a šel přímo do budovy? Co s tím? Neměla jsem zbraň, a ani bych ji nedokázala použít, protože jsem si nebyla ničím jistá. Mohlo jít jen o shodu okolností.

Jako by mě slyšel, zastrčil telefon do kapsy a vykročil ke vchodu do budovy. Závan větru mu přitiskl sako na záda, na okamžik jsem zahlédla zřetelný obrys pouzdra s pistolí. Sakra, sakra, sakra! Do háje!

Zhluboka jsem se nadechla a vystoupila z vozu, prst jsem držela na tlačítku opakovaného volání. V okamžiku, kdy se za mužem zavřely vstupní dveře, jsem zrychlila krok. Alex to naštěstí zvedl hned.

„Jde za tebou. Je sám a ozbrojený. Štíhlý, bledý chlap střední výšky, kárované sako, hnědé mokasíny.“

To už jsem stála u skleněných dveří a stínila si, abych viděla dovnitř.

Stál před výtahem B a právě nastupoval. Ve chvíli, kdy se za ním dveře zavíraly, sáhl po telefonu.

„Jede výtahem B. Musíš to vzít dolů jinudy,“ doporučila jsem Alexovi.

Strachem jsem se přitom kousala do rtů.

„A moje preparáty? Je v nich moře práce a jsou jedinečné!“ protestoval.

Do háje, do háje! Už jsem chápala, proč potřebuje, aby na něj někdo dával pozor.

„Alexi! Vykašli se na preparáty! Ten chlap tě jde zabít!“ Snažila jsem se nekřičet, ale moc mi to nešlo.

Chvíli nikdo neodpovídal, potom náhle světla ve vstupní hale pohasla, vzápětí se rozsvítil nouzový okruh.

„Vypnul jsem pojistky a zavařil jističe, je ve výtahu,“ ozval se znovu Alexův udýchaný hlas. „Za chvíli jsem dole i s nádobíčkem.“

V hlase měl spokojenou radost. Opravdu se choval jako malý kluk, ale provedl to dokonale. Čekala jsem ho u auta s otevřenými dveřmi, nastartovaným motorem a pulsem někde okolo sto šedesáti. Každou chvíli se na nás mohli vyřítit parťáci muže ve výtahu. Neměla jsem ponětí, co bych dělala. Asi nic, asi bych umřela. Po neskutečně dlouhé minutě a půl se Alex objevil venku, v každé ruce kufr.

„Nastup si,“ řekla jsem a znělo to, jako když zaťukáte na suchý led nerezovou lžící.

Konečně seděl uvnitř. Zařadila jsem, v tu chvíli se kárované sáčko očerněné mourem nebo jinou špínou objevilo venku. V ruce se mu náhle zaleskla zbraň, podle dlouhého záblesku samopal. Dávku bubnující do karoserie jsem zaslechla až se zpožděním.

Někdo ho už stačil informovat.

„Jedeme, připoutej se,“ oznámila jsem Alexovi tím suchým hlasem, který jsem neznala, a šlápla na to.

Běžel za námi a střílel, na zadním skle se objevovaly prasklinky jedna za druhou, ale dovnitř neprošla jediná kulka. Ve chvíli, kdy ručička tachometru překonala šedesátku, jsem ho na zlomek sekundy spatřila v zrcátku. Bledá, studená tvář a hlaveň plivající oheň. Pak něco zadunělo, jeho hlava se objevila těsně za zadním sklem. To už jsme jeli osmdesát.

„Je to jako z toho starého filmu, myslím Terminátora,“ řekl Alex se zaujetím. „Máš zbraň?“ zeptal se.

Jen jsem zavrtěla hlavou a neodvážila se odlepit zrak z cesty před námi.

Dostali jsme další zásah, znělo to jako od granátu. Záď vozu sebou smýkla, zadní sklo ještě víc osleplo prasklinami.

„Ty pásy,“ připomněla jsem.

Čím víc jsem byla napjatá a nervózní, tím byl můj hlas klidnější a přímo mrazil. Mluvil za mě někdo jiný.

Alex poslechl.

Další zásahy, skrz zadní sklo už nebylo vůbec vidět.

„Tluče do nás pěstí!“ vydechl Alex užasle. „V tom případě musí mít razanci náboje z dvacetimilimetrového kanónu, sám jsem tohle sklo navrhoval!“

Ten šílenec neměl v hlase ani stopu strachu! Pouze zájem a uznání!

Další rána šla skrz. Počkala jsem, až se napřáhne k následující, a dupla na brzdný pedál.

Plech karoserie zadrnčel, jak se sáčko snažilo udržet nahoře, ale nezvládlo to a přeletělo přes oblou střechu dopředu. To už jsem měla znovu zařazeno a k podlaze jsem tlačila tentokrát plynový pedál. Srazila jsem ho v okamžiku, kdy se zvedal. Nízká maska ho vyhodila do vzduchu, pancéřované volvo ani nenadskočilo, dopadl až někam za nás. Zastavila jsem a nechala strach, ať si vybere svou daň. Stáhla jsem okénko, protože jsem si byla jistá, že každou chvíli začnu zvracet.

„Je konec,“ vydechla jsem a cítila, jak se mě začíná zmocňovat neovladatelný třes.

Stáli jsme teď šikmo ulicí; předchozí střelba ji vyprázdnila a v dohledu nebyl jediný člověk.

„Ve filmu by ještě konec nebyl, určitě by se zvedl!“ zazubil se Alex.

Podívala jsem se na něj. Blázen, ale milej.

„Jo,“ souhlasila jsem znechuceně, „to už bych nepřežila.“

Cvakání mých zubů znělo jako chřestění kastanět, možná bych mezi ně potřebovala kousek dřeva, nebo poskládaný kapesník, abych si nezničila korunku, za kterou jsem vyhodila hříšné peníze. Kupka krvavého masa ve zpětném zrcátku se pohnula, současně jsem zařadila zpátečku.

„Pozor na krční páteř,“ štěkla jsem, motor zakvílel.

Strach byl pryč.

Záď vozu ho zasáhla ve výskoku, okamžik vlál přišpendlený k plastikovému nárazníku a chromovanému plechu karoserie.

Opřela jsem si hlavu temenem o polstrování sedadla. Zeď byla jen o pár metrů dál. Náraz mi vyrazil dech a kousla jsem se do jazyka. Pusa plná krve mě kupodivu uklidnila. Uvědomila jsem si, že motor po srážce zmlkl, ale volvo se pořád chvělo. Trhaně, jako by do něj někdo strkal.

„To dělá on!“ vykřikl Alex se zaujetím, a než jsem se stačila zbavit pásů, byl venku.

Chlapík v károvaném sáčku byl zatlačený do cihlové zdi, nárazník volva někde vpůli cesty mezi pánví a krkem. Přesto byl živý a podle toho, jak cloumal mnohatunovým autem, měl tolik síly jako menší bagr.

„Odhaduji, že se z toho za chvíli dostane. Úžasná životaschopnost!“ skoro se rozplýval Alex.

Už mi bylo úplně jasné, co měl na mysli Gubkin, když říkal, že jeho synovec potřebuje konzultantku nebo ochránce.

„Pak nás ale zabije,“ konstatovala jsem záměrně klidně a konstruktivně.

„To asi ano,“ souhlasil se mnou. „Měli bychom něco podniknout.“

Tvorovi, to prostě nemohl být člověk, se podařilo posunout volvo o pár dalších centimetrů.

„Myslíš, že hoří?“ nadhodil Alex.

„Není nad experiment, v nádrži máme dost benzinu.“

Nechápala jsem, kdo to za mě mluví. Opravdu jsem ta neskutečně chladnokrevná žena já? I s tou ledovou koulí v břiše?

V okamžiku, kdy jsme ho polévali benzinem, se začínal pomalu uvolňovat ze svého cihlového vězení. Byl to úděsný pocit vidět hořící sirku dopadající na lidské tělo. Nemohl to být člověk, nemohl! Nesměl.

Křičel a naříkal, jako by člověk byl. Jen – déle, mnohem déle. Možná by neshořel, kdyby nezačalo hořet i auto.

Než jsem Alexe přinutila k útěku, uřízl si skalpelem část ještě doutnající tkáně jako vzorek. Teprve potom se ozvaly první sirény.

Nechali jsme ohořelou mrtvolu i spálené auto na místě a odešli pěšky. Bylo to neuvěřitelné, ale hlídkové vozy policie nás nechaly projít bez povšimnutí. Všichni věnovali pozornost jen doutnajícímu vraku.

Barbarossa na nás čekal jen o několik bloků dál. V životě jsem nikoho neviděla raději.

„Zdá se, že se situace přiostřuje,“ řekl místo přivítání.

To už jsem měla třesavku tak velkou, že jsem smotala kapesník a skousla ho. Ta korunka, o kterou jsem přišla při squashi, byla opravdu pěkně drahá. Nechtěla jsem si ji poničit.

Přítomnost hubeného pistolníka na mě měla uklidňující vliv, najednou jsem si uvědomila, že to už pro mě není cizí člověk, ale člen týmu, do něhož nějak patřím i já. Po nezbytném kličkování centrem nás Bárby zavezl do hotelu Marietta na periferii Prahy a slíbil, že ráno na mě bude čekat nové auto.

Nebyla jsem schopna poslouchat Alexovy horečnaté úvahy o tom, co po nás šlo, a vyčerpaná se zhroutila do postele.

4. Šaty, šminky a pistole

Probudila jsem se brzy ráno s pocitem, že v apartmá je ještě někdo cizí. Ve své ložnici jsem neobjevila nikoho, i když jsem se podívala i do skříní, v Alexově jsem při zběžném nakouknutí také nikoho nespatřila. Prošla jsem okolo koupelny a toalety ke společenské místnosti. Dřív jsem si myslela, že pokoje podobného stylu existují jen ve filmařských studiích. Obrovské kožené lenošky, koberec, že jsem v něm téměř potřebovala sněžnice, a k tomu obrazy všude kolem na stěnách. Pocit cizí přítomnosti byl stále silnější. Nerozhodně jsem se zastavila přede dveřmi z matového skla zasazeného do mohutného dřevěného rámu a po chvíli váhání je opatrně otevřela. Na podlaze zády ke mně seděl chlapík v pozici lotosového květu, hlavu měl vyholenou a vyleštěnou do vysokého lesku, byl bosý, černé polobotky si odložil stranou.

„Bonjour, mademoiselle,“ řekl něco, asi francouzsky.

„Prosím?“ zeptala jsem se.

„Good morning, madam,“ přešel do angličtiny, aniž by se na mě podíval.

„Dobré ráno,“ odpověděla jsem mechanicky a vstoupila.

Až teď jsem si všimla meče, který měl položený na podlaze před sebou. Byla to klasická katana, kterou se ohánějí hrdinové každého druhého béčkového filmu.

No, možná trochu delší.

„Vy jste kdo?“ zeptala jsem se a pak svou otázku zopakovala anglicky.

Pomalu se postavil a konečně se ke mně otočil.

„Filip jméno mé,“ řekl češtinou s měkkým přízvukem a uklonil se.

Měl na sobě sako, na první pohled ho mohl koupit v kterémkoliv obchodě s luxusní konfekcí, ale když se člověk nedíval přímo, evokovalo dojem kimona. Tvář měl širokou, s charakteristickými asijskými rysy, ale netipovala jsem ho na Japonce, spíš Číňana ze severu nebo Mongola. Ale to jsem víceméně hádala, protože tak dokonale jsem se v asijských národech nikdy nevyznala.

„Jste Alexandrův ochránce?“ zeptala jsem se.

„Tak by se to dalo asi nejlépe popsat,“ přikývl. „Ochránce, společník, přítel.“

„Objednám snídani. Nechcete se zatím obléci?“ navrhl mi.

Zbledla jsem a začala koktat.

„Jste velmi krásná. Ve chvíli, kdy jsem vás uviděl, jsem si nebyl jist, zda jste skutečná žena, nebo zhmotnění bohyně,“ dodal a uklonil se o poznání hlouběji.

Práskla jsem za sebou dveřmi. Celou tu dobu jsem se s ním bavila nahá! Nechápala jsem to!

Nakonec jsem nad tím mávla rukou. Stalo se. Určitě už viděl spoustu nahých ženských, jeho mravní výchovu jsem tudíž neohrozila. Má morálka se s neúmyslným pózováním bude muset nějak vyrovnat.

Osprchovala jsem se a oblékla do špinavých a částečně ohořelých šatů ze včerejška. Zbytek mého majetku vzal za své ve volvu. Vše kromě dokladů a peněz.

Než jsem se vynořila z koupelny, bylo prostřeno pro tři lidi a jídla dost pro menší armádu. Při pohledu na vajíčka se šunkou jsem si uvědomila, že mám přímo zvířecí hlad. Nesnažila jsem se předstírat, že jím distingovaně, bylo to silnější než já.

Alex se objevil po prvním šálku kávy. Do půl pasu nahý a rozespalý. Že je mohutný, jsem si všimla už dříve, ale netušila jsem, že jsou to svaly. Chvíli na mě nechápavě mžoural, jako by se nemohl rozpomenout, potom zčervenal.

„Eh – úplně jsem zapomněl, že budeme snídat spolu,“ podařilo se mu říct bez zakoktání a vrátil se do koupelny.

Nespletla jsem se v něm, byl opravdu stydlivý.

Zvládl to dřív, než jsem stačila skoncovat s dalším šálkem kávy, a vrhl se na jídlo se stejným apetitem jako já. Filip po celou dobu mlčel, upíjel svůj čaj a tvářil se spokojeně.

„Potřebuji laboratoř. Genetický počítač, mikroskop optický, skenovací elektronový, ideální by byl tunelový elektronový; k tomu nejlépe sondy na FEGSTEM a Augeho analýzu, preparátorovou linku a další věci,“ vypočítával Alex s plnými ústy a v očích měl opět ten zvláštní lesk, vypadal jen napůl příčetný. Názvy dalších přístrojů z něj vypadávaly v kratších či delších intervalech, jako by si všechno předtím důkladně promyslel.

„Asi se ti nepodaří pronajmout si laboratoř, aby o tom nikdo nevěděl. V Praze je jen omezený počet pracovišť s výbavou, kterou potřebuješ,“ vmísila jsem se do jeho monologu, abych ho vrátila na zem.

„Nemyslím najmout. Potřebuji vlastní laboratoř a lepší, než mají vědecké ústavy v tomhle státě,“ vysvětlil.

Na to jsem neřekla nic; zapomněla jsem, kdo za ním stojí.

„Musím se hlásit u Gubkina. Pracuji pro něho,“ prozradila jsem Filipovi.

Pokývl hlavou, jako by to už dávno věděl.

„To je skvělé, uvidíme se častěji!“ vytrhl se Alex na chvíli ze svého uvažování.

Opět jsem mlčela. Tím, že jsem se Gubkinem nechala zaměstnat, jsem mezi nás dva položila bariéru. Alex si to asi neuvědomoval, ale já ano.

„Musím za ním do kanceláře a potom si sehnat nějaké věci na sebe, mám jen tohle,“ ukázala jsem na pochroumanou mikinu a džíny.

„Já budu s panem Alexandrem nakupovat vybavení,“ souhlasil Filip. „Většinu dokážeme zařídit z tohohle pokoje.“

Natáhla jsem se po konvici s kávou, v tom zazvonil telefon.

Zvedla jsem ho já, protože se k tomu nikdo jiný neměl.

„Auto je dole, uvidíme se po desáté na téhle adrese,“ poznala jsem Bárbyho hlas. „A řekněte Alexovi, že kufříky jsou v pořádku.“

Adresa, kterou mi dal, mi nic neříkala.

Posadila jsem se zpátky ke stolu a dopíjela svou kávu. Připadalo mi, že normální svět, můj svět, se mi začíná rychleji a rychleji rozpadat pod rukama. Ti dva na opačné straně stolu naopak vypadali úplně obyčejně, jako by pro ně spřádání plánů na vybudování tajné laboratoře bylo každodenní činností. Nezbývalo mi než se také dát do práce.

„Mám ti od Barbarossy vyřídit, že kufříky jsou v pořádku,“ řekla jsem už na odchodu.

Alex ke mně vzhlédl a zářivě se usmál.

„To je skvělé! Doufám, že se zase večer uvidíme!“

Impulzivně vyskočil, v první chvíli jsem si myslela, že mě políbí, ale pouze mi napůl chlapsky a napůl mazlivě stiskl ruku. Co si o tom myslel Filip, jsem pod jeho žlutou tváří nerozeznala.

Na recepci na mě čekaly klíčky od vozu.

„Nechal je tu takový…“ recepční hledala zdvořilý výraz, „strohý pán,“ dokončila.

„Nic víc?“ zeptala jsem se.

„Ještě tohle,“ posunula přede mě obálku.

V ní, na papíře bez ozdob, bylo naškrábáno: Pozor, tohle není pancéřovaný.

Možná měl Bárby smysl pro humor, možná to ale myslel vážně.

Když jsem nastupovala do nového černého volva, okolojdoucí na mě vrhali zvědavé pohledy. Přece jen můj oděv s luxusním vozem příliš nekorespondoval.

U Gubkina jsem podepsala jen pár papírů. Nikdo mi nedal najevo, že pokud nebudu držet jazyk za zuby, propadnu hrdlem. Jen jedinkrát padla věta, že všechno, s čím se při práci pro kancelář pana Gubkina setkám, je důvěrné. Dostala jsem kontakt na dalších pět lidí s poukazem, co umí a dokáží zařídit. Byl mezi nimi jeden lékař, kterého jsem od vidění znala. Komentář k jeho jménu zněl: specialista na jedy.

V deset jsem parkovala na místě, které mi udal Bárby. Bylo to na okraji Ďáblic před napůl rozpadlou kůlnou. Čekala jsem u vozu, rozhlížela se a s překvapením zjišťovala, že se nebojím. Zvláštní, před pár dny bych se v takovém zapadákově každou chvíli rozhlížela a dávala si pozor.

„Jste tu včas, to je fajn,“ vynořil se Bárby z kůlny.

Neměl své sako a bylo vidět, že pod každým ramenem nosí jednu pistoli.

Kůlna ve skutečnosti jen zastřešovala vstup do podzemní střelnice. Střelnice bylo možná příliš silné slovo, vlastně šlo jen o dlouhý tunel osvětlený zářivkami. Klimatizaci parodoval pomalu se otáčející rotor ventilátoru ze zkorodovaného vlnitého plechu.

Kromě skříně s mechanismy ovládajícími posuvná ramínka terčů, soustavy ocelových lan a zářivek u stropu zde už byl jen regál zaplněný krabicemi a omšelými kufry. Společnost Bárbymu dělal tlustý plešatý chlap s kalhotami, které mu držely šle překřížené na hrudi i zádech. Neholil se dobře týden a nemyl ještě déle.

„Takže tahle slečinka střílela z upravenýho Governomenta? Z pětačtyřicítky?“ nadhodil tlouštík pochybovačně.

„Tohle je co? Štola na uhlí?“ vrátila jsem mu to.

Zatvářil se dotčeně.

„Když na to příde, můžu tu vozkoušet i vosmdesátkovej kanón. A nikdo nic nepozná!“

Měl přízvuk, jako by hodně dlouho mluvil francouzsky. Podobný jako Filip, došlo mi, ale mnohem výraznější. Proto jsem to poznala.

„OK,“ ukázala jsem mu prázdné dlaně na znamení smíru, „střílela jsem z toho, ale ještě dnes to cítím v kostech. Pokud mi chcete dát zbraň, potřebuji něco menšího.“

Já opravdu chci zbraň? blesklo mi hlavou. Nezbláznila jsem se náhodou?

„Střílela a trefila,“ doplnil Bárby tiše a já pochopila, proč se ke mně chová s takovým uznáním.

Odehnala jsem, možná zabila, něco, co dostalo dva z jeho partnerů, kamarádů.

„A chcete zbraň?“ obrátil se na mě tlouštík s překvapivě chytrou otázkou, jako by do mě viděl.

Dala jsem si s odpovědí načas a vzpomínala na předminulou noc. Na cvakání západek, vyražené dveře a něco děsivého ve tmě, na člověka střílejícího po mně ze samopalu a potom neochotně hořícího v benzinovém plameni.

„Ano,“ přikývla jsem. „Budu se s ní cítit lépe.“

„Problém je v tom, že v Kyrgyzstánu měli hodně dobrý kvéry, Amík s Tonym taky nestříleli z flobertek. Alexovo železo, to je jako tahat vercajk na slony,“ rozumoval tlouštík.

„Něco s delší hlavní a kompenzátorem na eliminování zpětného rázu?“ nadhodil Bárby.

„Bude s tím pomalá jako stará kráva,“ oponoval mu tlouštík.

„Tak k tomu ještě něco malého na sebeobranu proti lidem. Ale ne žádnou dvaadvacítku, to by je nejvýš polechtalo.“

„Jo, větší ráži a speciální střelivo.“

Ti dva se bavili s nadšením, které bych u nich nečekala. Rozebírali detaily, padala jména, která mi nic neříkala. Každé druhé tlouštíkovo slovo bylo urážlivé, ale nemyslel to osobně, znala jsem takové týpky.

„Změřím si vás, slečinko,“ řekl náhle a překvapivě rychle ke mně přistoupil. „Ukažte, mrknu se na vaše zápěstí a pak si sáhnu na kotníky.“

Čekala jsem, kdy si sáhne i na něco jiného, a byla jsem připravena rozmáznout mu ten jeho bambulovitý nos, ale jeho to ani nenapadlo.

„Jste silná, to je fakt. A taky pěkná kost,“ dodal a zašklebil se.

„Jdu pro železa, vyzkoušíte si, co vám bude nejlépe sedět.“

Zamířil do tunelu a vrátil se se dvěma kufříky v každé ruce, napodruhé přibral ještě jeden navíc.

„Tak, jdeme na to,“ zabručel a oči mu svítily.

Kufříky byly ve skutečnosti schránkami na zbraně. V pečlivě vyrobených prolisech si hověly naolejované kusy ocelových součástí. Spíše než zbraně připomínaly hlavolamy. Hlavolamy pro mě. Tlouštíkovi stačilo pár důvěrně známých pohybů a najednou držel pušku, pistoli nebo samopal. Mohl to být i kulomet, nevyznala jsem se v tom.

„Proč jsou některé věci na pohled vycíděné, dokonale řemeslně opracované, a jiné, třeba tahle, připomínají laciné zmetky třetí jakosti?“ chtěla jsem vědět.

„To vošklivý je z armádních skladů, tam nedělaj žádný štráchy s povrchovou úpravou. Ale na krásu člověk nesmí dát. Hlavní je, jak to střílí,“ vysvětlil mi. „Tohle je izraelská pistole ráže 0.40. Patnáct nábojů v zásobníku. Zkuste si to.“

Zkoušela jsem si to asi dvě hodiny, na konci mě bolely ruce jako po těžkém tréninku a brnělo mi v uších od výstřelů, které i přes chrániče ohlušovaly.

Nakonec mi vnutili tři zbraně. Ze všech nejlépe se mi střílelo z pistole H&K ráže 0.40. Měla nejměkčí a jakoby pozvolný zpětný ráz. Pak mě přemluvili k malé osmiranné pistoli ČZ93 ve speciální modifikaci s tělem z plastu. Vypadala jako hračka, ale terče párala spolehlivě. I když byla lehoučká, v kotníkovém pouzdru jsem ji po chvíli cítila. Do auta, pro případ, že bych se namočila do něčeho fakt ostrého, jak řekl tlouštík, mi vybrali opakovací brokovnici Benelli, naštěstí jednu z těch jednodušších. Neforemně hranatý malorážní automat se zásobníkem na padesát ran jsem kategoricky odmítla, s tím bych mohla nějakou náhodou postřílet hromadu nevinných lidí.

Se svou novou výzbrojí jsem se cítila dobře do chvíle, kdy jsem si vzpomněla na chlápka, co dokázal běžet víc než osmdesátikilometrovou rychlostí a nezabilo ho ani vlisování do cihlové zdi.

„Pokud budete chtít, můžu vám dát lekci ve střelbě, až se vám to bude hodit. Dnes už toho máte dost,“ nabídl mi Bárby.

Tušila jsem, že je to z jeho strany velká laskavost. Určitě takovou věc nenabízel běžně.

„Proč ta ochota?“ chtěla jsem vědět.

Líbil se mi, ale byl jen poloviční člověk. Příliš studený na skutečného chlapa.

„Čím lepší budete, tím je větší pravděpodobnost, že přežijete. Že přežijeme,“ vysvětlil.

V očích měl opět výraz Clinta Eastwooda, výraz muže, který viděl příliš mnoho.

„Výcvik si domluvíme po telefonu. Dneska tu bohužel nemáme neprůstřelné vesty, pár dní trvá, než člověk sežene ty skutečně dobré. Staré modely jsou k ničemu. A o boji tělo na tělo si promluvte s Filipem, lepšího člověka na to nemáme. A nezapomeňte si pořádně prohlídnout všechno střelivo, ať i po hmatu poznáte, které kam patří. Pozor, některý je nelegální. Papíry na zbraně budou večer,“ rozloučil se se mnou sérií rad a doporučení.

Ze všeho, co jsem se od těch dvou dnes dozvěděla, mi šla hlava kolem. Nasedla jsem do auta, zamávala tlouštíkovi a zamířila zpátky do centra.

Po hrátkách se zbraněmi přišla řada na nákupy. Na ty jsem se na rozdíl od střelby těšila. Obléknout se za peníze mafie není špatná věc. Aspoň něco.

Do Marietty jsem se vrátila utahaná jako kotě. Auto jsem nechala v uličce za křižovatkou u ještě menšího hotelu Henrieta. Nemyslela jsem si, že by mě někdo sledoval až sem, v ucpané Praze to bylo skoro nemožné. Okamžik jsem pozorovala svůj matný odraz v černém laku auta. Místo bylo zapadlé, pro zloděje jako stvořené. Možná bych měla napsat rtěnkou na sklo: Nekrást, patří mafii. Byl to dobrý nápad, ale neudělala jsem to.

Dalo mi sice trochu práce pobrat všechny balíčky a tašky, ale nakonec jsem to zvládla, a dokonce je vynesla až do našeho nejvyššího patra najednou. Rozsypaly se mi až přede dveřmi. Prostě veskrze úspěšný den. Než jsem stačila zaklepat, vykoukl Filip a pomohl mi je sesbírat. Neměl meč ani žádnou zbraň.

„Co kdybych to nebyla já?“ zeptala jsem se, když jsme uložili nákup na stůl.

„Poznám vás, záříte jako měsíc,“ odpověděl s úsměvem a vrátil se ke studiu papírů. Byly to nabídkové katalogy firem vyrábějících mikroskopy.

„Alex?“ nadhodila jsem.

„Pracuje u sebe, je hodně soustředěný na práci, teď bych ho nerušil,“ upozornil mě.

„Tohle apartmá je pro nás malé,“ usoudila jsem nahlas při pohledu na hromadu dalších katalogů rozložených na stole i po podlaze.

„Určitě, ale jeden den to vydržíme. Gubkin pro nás přes prostředníka kupuje vilu.“

Šlo to rychle. Jen jsem zakroutila hlavou. Za peníze v Praze dům, doslova a do písmene.

Rozhodla jsem se, že se tedy nevybalím, jen si vyberu něco na sebe. Uklidila jsem se do své ložnice, probírala se jednotlivými balíky a nevěřila vlastním očím. Mám ráda modrou, bílou, světle šedou, pískovou… a vlastně spoustu dalších přírodních barev. Většinou si vybírám lehké látky, přírodní materiály, nebo naopak supermoderní výkonné tkaniny umožňující při fyzickém zatížení člověku vydat ze sebe to nejlepší. Dnes jsem nakoupila jen samé černé věci. Černá trika, černé spodní prádlo, černé džíny, kožené sako, kožené kalhoty, černé boty na mechové podrážce. Musela jsem mít zatmění, když jsem chodila po obchodech; nechápala jsem, co se to se mnou stalo. Dokonce i šminky jsem si obstarala jiné. Všechno od hříšně drahého Diora: výrazně rudou rtěnku, řasenku a tmavé linky. Mé oblíbené béžové oční stíny chyběly a místo nich jsem si vybrala mnohem výraznější stříbrné. Jako by to nebylo určeno mně, ale někomu jinému.

Naschvál jsem otevřela i balíček tamponů a jeden z nich rozbalila. Bála jsem se, že i ten bude černý. To by znamenalo, že jsem se zbláznila. Naštěstí nebyl.

Z koupelny jsem se vrátila s mokrými rozpuštěnými vlasy v džínách a volné košili. Posadila jsem se do křesla, položila si nohy na konferenční stolek a sáhla po složce s dokumenty od Gubkina. Zatím jsem stále neměla čas, abych se na ně podívala. Od nácviku střelby mě bolelo celé tělo, nejvíc bříška prstů. To od věčného skládání a rozkládání zbraní. Nikdy to nešlo tak lehce a snadno jako ve filmech. Nebo jsem neměla ten správný grif.

„Vypadáte nespokojeně,“ oslovil mě Filip.

Vzhlédla jsem k němu. Seděl na podlaze s hromadami katalogů před sebou. Působil klidným vyrovnaným dojmem a byl mi sympatický, i když jsem ho vlastně vůbec neznala. Něčím mi připomínal mistra Yodu z Hvězdných válek.

Nespokojeně? Znepokojeně? Neměla bych spíš hystericky křičet, že celý můj život je v troskách, že se po mmě střílí a okolo mě umírají lidé? Jenže já neměla žádný podobný pocit, skoro jako by mě někdo pro podobnou situaci naprogramoval.

„To kvůli nákupu,“ přiznala jsem. „Celý život musím šetřit, vybírám si mezi tím, co se mi líbí, a tím, co si mohu dovolit. Teď, když jsem si mohla splnit tajný holčičí sen,“ pokrčila jsem rameny, „jsem si obstarala oblečení, ve kterém vypadám jako…“ raději jsem větu nedopověděla a zavrtěla hlavou. Měla jsem chuť říct – jako smrt.

„Ve vás je duch válečníka, silného člověka, cítím to,“ řekl po chvíli mlčení.

Kdyby se přitom tvářil tajuplně a významně jako mistr z kláštera Šaolin, poslala bych ho do háje. On to však říkal stejným tónem, jako se dvě sousedky baví o receptu na bábovku nebo chlapi debatují o výhodách a nevýhodách nějakého motoru.

„Dobře,“ překousla jsem svou podrážděnost. „A co z toho vyplývá?“

„Váš duch vidí budoucnost a připravuje se na ni.“

„Takže podle vás jsem si koupila černý kabát, kalhoty a boty, protože se připravuji na budoucnost?“

Najednou na mě všechno padlo a připadala jsem si jako naprostý pitomec. Vyměňovala jsem si nesmysly s chlapíkem bůhví odkud, pokoušela jsem se zabít člověka, pracovala jsem pro mafii. Možná bylo všechno jinak a pouze jsem se předávkovala LSD. Jednou se mi to stalo a od té chvíle jsem žádné drogy mimo alkohol neužívala. Přála jsem si, aby to byl jen sen.

„Ano, každý člověk vidí do budoucna. I já, ale samozřejmě jinak,“ přikývl vážně. „Svět se neustále mění, rychleji nebo pomaleji. Teď se blíží k bodu zvratu. Každou náhlou změnu provází boj. To je to, na co se připravujete. A váš duch, vystaven vichru změn, sílí a probouzí se.“

Chtěla jsem odseknout, ať si trhne nohou, ale vzpomněla jsem si na pistole na dně jedné z kabel a brokovnici v autě.

Děsilo mě, že má možná pravdu.

5. Konec starých časů Nowaka Barbarossy

Zelená na semaforu vydržela jen pro tři auta a proud vozidel se opět zastavil. Nowak Barbarossa přepnul klimatizační jednotku na vnitřní cirkulaci a letmým dotykem ukazováku přeskočil rychlou skladbu. Syrové blues zrozené v uličkách New Orleans v první polovině dvacátého století bylo lepší. Ryčení klaksonů vzteklých řidičů doléhalo skrz čalounění jen tlumeně a Barbarossa ho ani nevnímal. Opět naskočila zelená, uhnul nedočkavci, který se riskantní kličkou dostal před něj, projel křižovatkou a odbočil z hlavního tahu do moře vysokých činžáků. Před svým vchodem místo nenašel, úspěšný byl až o dva bloky dál.

Zařadil zpátečku, vypnul motor a po rutinním obhlédnutí okolí v zrcátkách vozu vystoupil. Všude okolo něj se do výše tyčily uniformní betonové věže, dav netečných tváří ženoucích se ve vlnách na jednu i druhou stranu, jak je vyplivovalo nedaleké metro a skupina autobusových zastávek, ho naplňoval klidem. Uprostřed lhostejných napodobenin lidí se cítil v bezpečí a skoro, skoro spokojený.

Ve výtahu, s rolí reklamních materiálů z poštovní schránky pod paží, se přistihl, že mluví sám k sobě. Zaposlouchal se do hučení elektrického motoru, jako by mohl zpětně zaslechnout ozvěnu vlastních slov.

Staré časy končí, vybavil si podvědomou myšlenku.

Nechal ji být. Nerozuměl jí, ale bůhvíproč mu zlepšila náladu.

Vystoupil z výtahu v posledním patře, a než došel ke dveřím svého bytu, zvolnil na chvíli krok. Jen natolik, aby si stačil prohlédnout políčko pod fotobuňkou osvětlení. Bylo tmavé jako obvykle, čidlo nezachytilo nikoho, kdo by se v průběhu dne přiblížil k jeho dveřím. Rohožka ležela přesně na svém místě a vrstva šedého pudru na spodní straně koule zámku byla neporušená. Uvnitř ho s největší pravděpodobností nečekalo žádné nezvané překvapení. Právě absence nečekaných překvapení byla jedním z důvodů, proč se usídlil na tuctovém sídlišti.

Mischel ho přivítala jako vždy, jen se mu zdálo, že se pohybuje o něco líněji a toporněji než obvykle. Byla u něj čtrnáct let, to znamenalo, že se z ní stávala stará dáma a na artritickou ztuhlost měla plný nárok. Nakrmil ji, potom se svlékl a vlezl pod sprchu. Podpažní pouzdra s pistolemi pověsil hned vedle ručníku. Ve chvíli, kdy ještě mokrý stál před skříní s oblečením, zazněl bzučák domovního telefonu. Obrazovka kamery se rozzářila jen s malým zpožděním. Ve zdeformovaném širokoúhlém záběru spatřil hranatou tvář. Okolní prostor byl prázdný, muž stál ve vstupní hale sám.

„Prosím? Co si přejete?“ řekl Barbarossa do mikrofonu, současně odjistil pistoli a natáhl uzávěr.

Nepotřeboval vidět uniformu, aby poznal policistu. Ti dobří to měli vepsáno v obličeji a držení těla, těch špatných se neobával.

„Kapitán Krčmář, policie. Mohl bych s vámi mluvit?“

„Proč? Čekám návštěvu.“

Barbarossa věděl, že muže nakonec pozve dál. Minulost byla sice důkladně pohřbena, ale neškodilo zjistit, po čem zástupci zákona pátrají. Natáhl si pohodlné bavlněné kalhoty a oblékl se do domácí volně střižené košile.

„Budu stručný, nezdržím vás dlouho. Položím vám jen pár otázek ohledně událostí před lékařskou fakultou.“

„Pokud budete stručný, pojďte dál,“ řekl Barbarossa do mikrofonu, stiskl bzučák zámku a zavěsil. Přes rameno si natáhl popruh s pouzdrem, pistoli s nábojem v komoře do něj vložil.

Druhá kamera zabírala část vstupní haly nepřístupnou návštěvníkům z venku. Kapitán chvíli studoval poštovní schránky, dokud nenašel tu správnou s vyznačeným patrem. Teprve potom přešel k výtahu. Barbarossa se usmál. Policista se na návštěvu nepřipravoval tak moc, aby si předem zjišťoval, kde přesně se jeho byt nachází. Možná to ani zjistit nešlo, dal si záležet, aby před případnými zvědavci co nejlépe zametl stopy.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Líheň (+BONUS: Deník Mrtvého).
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.