Pavel Houser

VLKODLACI

© Pavel Houser, 2005

© TRITON, 2005

Illustrations © Ludmila Švihlíková, 2005

Cover © Renata Ryšlavá, 2005

Vydalo Nakladatelství TRITON, s.r.o.,

Vykáňská 5, 100 00 Praha 10,

www.triton-books.cz

ISBN 80-7254-548-5

OBSAH

PRVNÍ SETKÁNÍ

PRAŽSKÝ VLKODLAK

Z VLKODLAČÍCH LEGEND: OSLAVA 603. NAROZENIN

O VYBAVENÍ DOUPĚTE

VLKODLAKOFÓBIE

Z ŠEDOZLÉHO ZÁPISNÍKU

DALŠÍ ETYMOLOGICKÉ OKÉNKO

PALEONTOLOGICKÉ INTERMEZZO

LIVONSKÝ VLKODLAK

VYBAVENÍ JEDNOHO Z VLKODLAČÍCH DOUPAT VE VELKOMĚSTĚ

O POTŘEBÁCH VLKODLAKŮ

V ROLI STRÁŽCE ZÁKONA

VLKODLAČÍ ANAGRAM

SEDM DLAKŮ

O OSMÉM DLAKU

TAJEMNÁ DNA

VLKODLACI VE STÍNU PYRAMID

Z ŠEDOZLÉHO ZÁPISNÍKU: LITERÁRNÍ DÝCHÁNEK

DOBRÝ LOV!

POZDĚ K RÁNU

DRAUGLUINŮV OHON

VLKODLAČÍ NÁROD

Z ŠEDOZLÉHO ZÁPISNÍKU: ŠEST SET LET

DLACI Z BAVOR

O INDIVIDUÁLNÍCH ZVLÁŠTNOSTECH DLAKŮ

Věnováno všem vlkodlakům i dlakům, pravým i falešným, stejně jako všem, kteří mi pomohli se sběrem pramenů, sami napsali příběhy hodně vlkodlačích knihoven, naslouchali neumělým pokusům o vytí, provázeli mě při nočních pátráních či jinak podpořili vznik této knihy. Děkuji.

Pavel Houser,

pavel.houser@icentrum.cz

PRVNÍ SETKÁNÍ

Kdy jste se poprvé setkali s vlkodlakem?

Trochu zvláštní otázka za situace, kdy první setkání bývá začasté také setkáním posledním. Vlkodlak je, jak známo, tvor moudrý, elegantní, vznešený – a také ovšem velice nebezpečný.

Otázku je tedy třeba upřesnit: jde nám především o setkání literární.

* * *

Já sám na vlkodlaky nejspíš narazil poprvé v jakési hororové antologii. Jednalo se o příběh odehrávající se vprostřed severoněmeckých lesů. Nějaký vcelku bezvýrazný člověk si do domu budovaného na okraji divočiny nasadil půvabnou vlkodlačici, jež virtuózně unikala odhalení a postupně mu zadávila většinu dětí – a i jinak se podle popisu jednalo o tvora sympatického, který ihned vzbudil můj zájem. Povídka skončila velmi smutně, smrtí vlkodlaka. I k takovým tragédiím občas dochází. (Viktor Pelevin – viz ještě dále – ovšem uvádí, že vlkodlak se po své smrti stane obyčejným člověkem, který se již nemůže proměnit zpět do vlčí podoby a navíc bývá stižen amnézií; to je vskutku děsivá degradace, možná i horší než naprostý zánik. Nestalo se to nakonec i nám samým?)

Posléze jsem se zpětně snažil vypátrat, o jakou iniciační povídku se v mém případě vůbec jednalo. Prošel jsem obě legendární antologie hrůzostrašných příběhů vyšlé na přelomu 60. a 70. let, Tichou hrůzu a Lupiče mrtvol, ale kde nic tu nic.

I to patří k podstatě vlkodlaků – rádi se skrývají, což ostatně u samotářských, vesměs nočních tvorů, obývajících v hloubi lesů svá komfortně zařízená a dobře maskovaná doupata, nijak nepřekvapuje. Jen tu a tam se mihne odlesk šedého kožichu, tlapa zanechá nezřetelný otisk v třpytivém sněhu, čenich zmizí v tmách.

Až při závěrečných korekturách tohoto textu jsem narazil na příběh, který mě pravděpodobně uvedl do vlkodlačího světa. Šlo o povídku od Fredericha Marryata nazvanou prostě Vlkodlak, která vyšla v méně proslulé antologii Stráž u mrtvého (Mladá fronta, Praha, 1969).

* * *

Před rokem 1989 se vlkodlakům v česky psaných knihách příliš nedařilo. Vlastně nejen vlkodlakům, ale hororu obecně. Příčin může být víc; nejjednodušší vysvětlení je samozřejmě to, že existence vlkodlaků i hororové četby byla shledávána ideologicky závadnou.

V doslovu k jedné z antologií, které vyšly už po roce 1989 (Dotek zla, Exalticon speciál, Polaris, Frenštát pod Radhoštěm, 1992) se uvažuje i o jiných důvodech nepřítomnosti hororu v socialistickém Československu. Petr Caha zmiňuje především banalizaci mytologie, která probíhala už od obrození. Je asi třeba souhlasit, že v zemi, kde základní obraz čerta odpovídá dílu J. Drdy, opravdu těžko zapouští kořeny satanismus. „Fakt, že zde nevznikla ani nějaká specifická varianta horroru, je však nutno přičítat zejména otupění základních instinktů účinkem totality a normalizace,“ tvrdí Caha.

S tímto názorem lze už ovšem polemizovat. Skutečnost, že hororové flákoty z přelomu 60. a 70. Let patřily k vyhlášeným raritám, svědčí o tom, že poptávka po hororu (a tedy i po vlkodlacích!) zde existovala. Přičemž snad ještě zbývá dodat, že Tichá hrůza i Lupiči mrtvol vyšly tehdy na dnešní dobu ohromným „socialistickým“ nákladem; zájem čtenářů však stejně nebyl saturován.

Pravdou také je, že třebaže naši obrozenci si na vlkodlaky nijak zvlášť nepotrpěli, tyto bytosti se ve slovanském bájesloví cítí stejně dobře jako v příbězích germánských nebo uprostřed krve tekoucí na Balkánu. Vlkodlak rozhodně není žádný německý import, i když je třeba podotknout, že nacisté se s jeho symbolikou příležitostně pokoušeli koketovat.

Shrnuto, lze absenci vlkodlaků v české literatuře podle mého názoru přičítat nejspíše ideologickému tlaku. Vlkodlakům samotným, kteří si zakládají na výlučnosti a odstupu snad ještě více než na lesku kožichu, to však rozhodně nevadilo.

* * *

PRAŽSKÝ VLKODLAK

Vlkodlaka najdeme dokonce i mezi „tradičními“ pražskými strašidly. Do jaké čtvrti byste ho situovali? Starosvětská strašidla sídlí především v centrální, historické části Prahy, osobně bych si tedy tipnul oboru Hvězda nebo Stromovku.

Nicméně vlkodlak se prý vyskytuje zejména v Jelením příkopu, ale občas běhá a dáví i v pražských ulicích a jeho dosah se vlastně neomezuje ani na hlavní město jako takové (viz dále).

Vznik vlkodlaka je údajně spojen s ošetřovatelem šelem na dvoře Rudolfa II.; dotyčný si natolik oblíbil párek šedých vlků, až se jim sám připodobnil. Brzy se objevily doklady lehce agresivního chování. „V Říčanech takovému útoku podlehl hajný, a když ho pochovávali, byl smuteční obřad přerušován táhlým vlčím vytím. Pražský vlkodlak prý působí dodnes… Útočí na jemu nesympatické osoby, především na cyklisty a běžce.“

(Zdroj: Jiří Winter-Neprakta, Miloslav Švandrlík: Praha plná strašidel, Epocha/Radix, Praha, 2003).

* * *

Coby exemplář slovanského vlkodlaka může posloužit i Viktor Pelevin, v ČR zřejmě nejznámější současný ruský autor, který se našemu tématu věnuje v povídce Problém vlkodlaků ve středním Rusku.

Příběh se odehrává nedaleko Moskvy, kde hlavní hrdina (Saša – pravda, nepříliš vlkodlaci jméno) během pátrání, původně inspirovaného jistou vlčí fotografií, zabloudí a přijde na paseku, kde je shromážděna řada lidí, respektive vlkodlaků, jak se samozřejmě ukáže vzápětí. Okolo stojící auta jsou výlučně dražších značek, je tedy vidět, že vlkodlaci evidentně náležejí k elitě společnosti; taktéž dívka, s níž hrdina hovoří jako první, má na sobě drahé značkové sportovní oblečení, jeden ze shromážděných vlkodlaků je dokonce děkanem fakulty, kde Saša právě studuje.

Jak lze očekávat, ukáže se, že i Saša je ve skutečnosti vlkodlakem. Děkan mu ještě před proměnou, která se realizuje vypitím jakéhosi lektvaru, dá vyplnit dotazník – provádí totiž mezi začínajícími vlkodlaky statistické šetření (je to koneckonců vědec, což je mezi vlkodlaky ostatně zcela běžné). Mimochodem, vlkodlaci-nováčci mají podle Pelevina po proměně vlčí stín, zkušeným vlkodlakům však může zůstávat i stín lidský.

V povídce dojde ještě k několika zvratům a přemetům, na tomto místě ji však opustíme. Anglická podoba textu se objevila např. ve stejnojmenné knize A Werewolf Problem in Central Russia. Pod tímto titulem lze velké množství dalších informací dohledat na internetu.

* * *

V současnosti se vše změnilo jako mávnutím ohonu. Zatímco za socialismu patřili vlkodlaci k vysoce nedostatkovému zboží, dnes je potkáváme takřka na každém kroku. Najdeme je v hrách na hrdiny, v hrách počítačových, popové hudbě i ve velkofilmech. Výčet by byl únavný a pro vlkodlaky nadto vesměs velmi urážlivý.

Zatímco píšu tyto řádky, v kinech právě běží film Van Helsing, ve kterém jsou vlkodlaci namícháni s transylvánskými upíry do dosti pochybného akčního guláše. Najdete je v třetím dílu Harryho Pottera, zde ovšem připomínají spíše nějaké opoidní zrůdy. Vlkodlaka si prý v nějakém filmu zahrál Jack Nicholson i další hvězdy, máme zde Amerického vlkodlaka v Londýně a Amerického vlkodlaka v Paříži a… Dost. Tato kniha pojednává nikoliv o těchto falešných filmových napodobeninách, ale o vlkodlacích pravých, kterým se na stránkách knih daří mnohem lépe než na příliš konkrétních filmových záběrech (což samozřejmě platí nejen pro fenomén vlkodlaků). Spolu s filmem víceméně vynecháme i hudební žánr.

Ještě jednou: skutečný vlkodlak je, bez ohledu na to, zda právě pobývá v lidské či vlčí podobě, tvor inteligentní, elegantní, sympatický, vznešený – a ovšem také velice nebezpečný. Možná trochu lstivý, ale rozhodně ne nějaký zbabělý obejda (jak občas naznačuje ve svých příbězích o Zaklínači Andrzej Sapkowski), kterého napálí či v boji porazí polointeligentní hrdinové druhořadé fantasy. Určitě také nejde o žádnou třesoucí se trosku, která v lidské podobě zoufale cení zuby, močí kolem sebe či po zdech (toto ostudné pojetí lze najít např v Petroniově Satyrikonu, česky např. Svoboda, Praha, 1971) a vypadá, jako by měla každou chvíli explodovat nebo se rozsypat.

Ani proměna do vlčí podoby v sobě neobsahuje nic nutkavého; vlkodlak se mění, pokud sám chce, rozhodně mu to nediktuje fáze měsíce (třebaže je fakt, že za jasného měsíce se vlkodlačí vytí nese krajinou obzvlášť daleko a podle některých názorů vlkodlaci dokáží také naslouchat měsíčním melodiím). Mimochodem – i ve výše zmiňované Pelevinově povídce se nakonec ukáže, že k proměně není ve skutečnosti žádný lektvar potřeba, že si tak jen zkušení vlkodlaci dělají z nováčků legraci. Všichni pili pouze ústní vodu, metamorfózy pravého vlkodlaka se řídí jen a jen jeho libostí a rozmarem.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vlkodlaci.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.