Filosofická setkávání

Antonín Mokrejš

Umění: a k čemu?

Antonín Mokrejš

Umění: a k čemu?

Antonín Mokrejš

Umění: a k čemu?

Tato kniha, ani žádná její část, nesmí být kopírována, rozmnožována, ani jinak šířena bez písemného souhlasu vydavatele.

PhDr. Antonín Mokrejš, CSc.

Filosofický ústav AV ČR

recenze:

PhDr. Olga Baranová, CSc.

© Antonín Mokrejš, 2002

© TRITON, 2002

Cover © Eva Bystrianská, 2002

Vydalo Nakladatelství TRITON, Vykáňská 5,

100 00 Praha 10, www.triton-books.cz

ISBN 80-7254-199-4

Obsah

1. Umění a život

1.1 Struktura otázky

1.2 Vztah umění a života

1.3 Porozumění smyslu

1.4 Chuť i vůle žít

1.5 Svět kultury

2. Sebeuvědomování života

2.1 Neskutečnost umění

2.2 Zkušenost běžná a zkušenost umělecká

2.3 Umění předjímá a vynalézá

2.4 Vláda setrvačnosti

2.5 Svět obraznosti

2.6 Život očištěný a zmnožený

3. Život sám sobě účelem

3.1 Věci praktického užití

3.2 Proměna pohledu na život

3.3 Ustavičně se obnovující svár

3.4 Schopnost smát se

4. Potřeba měřítek

4.1 Volba a rozhodování

4.2 Vnitřní diferenciace života

4.3 Dvojí úroveň života

4.4 Vědomí totožnosti

4.5 Pokušení subjektivizmu

5. Cesta k původnosti

5.1 Originalita nebo původnost?

5.2 Údiv a znepokojení

5.3 Zrození osobního světa

5.4 Povaha zkušenosti

6. Budování paměti

6.1 Paměť a svět

6.2 Slavnost a svátek

6.3 Objev času

6.4 Úloha vzpomínky

6.5 Touha zanechat stopu

6.6 Žít v čase

6.7 Společenství a tradice

7. Mravní tvorba

7.1 Úloha tvorby v životě

7.2 Povaha mravní tvorby

7.3 Akt svobody

7.4 Vztah umění a mravnosti

8. Škola objektivity

8.1 Pojem objektivity

8.2 Objektivita v běžném životě - příležitost smysluplného počínání

8.3 Odpovědnost a svoboda

8.4 Překonávání subjektivizmu

8.5 Význam a úloha umění

9. Objevování skutečnosti

9.1 Otázka po skutečnosti

9.2 Osobní zkušenost

9.3 Rozhodování o skutečnosti

9.4 Podoby skutečnosti

9.5 Živý čas

1. Umění a život

1.1 Struktura otázky

Při pokusech přemýšlet o jakékoli věci narážíme stále - ať si to uvědomujeme či nám to uniká - na podstatný rozdíl mezi skutečným myšlením a běžným uvažováním. Každé uvažování - to, které probíhá na úrovni skutečného myšlení, i ono, jež se odehrálo jako běžná rozvaha - lze vymezit jako rekapitulaci našeho vědění i našeho nevědění o věci.

Běžné uvažování se jeví jako přímočarý a neúchylný chod směřující nejkratší cestou k dané věci, a v tomto srovnání pak skutečné myšlení vyhlíží dosti tristně jako stálá prodleva, ustavičné zdržování a snaha komplikovat náš přístup k věci zbytečnými a nepřirozenými oklikami.

Příznačný je zde zejména akcent na složku vědění, případně nevědění, a jejich výrazně odlišné pojetí. Při běžném uvažování hraje nejdůležitější úlohu naše vědění o věci, na ně se soustřeďujeme, to shromažďujeme a uspořádáváme, abychom je pak využili při zacházení s dotyčnou věcí. Vědění je zde důležité pro odpovídající počínání a rovněž složka nevědění je aktualizována jen v dané souvislosti, tj. pojímá se jako limitující faktor při zacházení s dotyčnou věcí. Běžné uvažování se zabývá věcí, aby se jí co nejrychleji a co nejsnáze zbavilo a nemuselo jí už věnovat další pozornost. Kdežto skutečné myšlení se soustřeďuje především na naše nevědění o věci a usiluje o náš výcvik v umění nevědět. I dosažené vědění se zkoumá z hlediska možného nevědění, které se v něm a za ním skrývá, stále znovu tematizuje pohyb zjevování se věci jako vzájemnost jejího odkrývání a jejího skrytí. A to dvojnásobného odkrývání a dvojitého skrytí, neboť jednak se věc sama pohledu nabízí a pohledu dovolává, a tak se odhaluje, tím však zároveň také v určitém ohledu skrývá, jednak my sami ji svou aktivitou odhalujeme a odkrýváme, leč v jistém ohledu ji současně cloníme. Skutečné myšlení vědomě čelí pokušení jediného klíče v přístupu k věci a charakterizuje každou verzi porozumění věci jako příznačnou konfiguraci vazby zjevnosti a skrytí.

Z poněkud odlišného hlediska a možná i do jisté míry zřetelněji vyjevuje rozdíl skutečného myšlení a běžného uvažování jejich výrazně se lišící vztah k otázce a odpovědi jako elementárním formám obou podob rozvažování. Běžné přemýšlení se programově a očividně orientuje na hledání odpovědí, kdežto otázky přijímá podle toho, jak se vynořují v chodu života a našeho konání. Otázky jako by kladl život sám a vlastní výkon rozvažování spočívá až v hledání odpovědí. A odpověď tu pak má ráz odbytí a vyřízení otázky, je to poznatek, který nám poskytuje směrnici pro naše další - nyní už neproblematické - zacházení s věcí, a otázky nás takto zbavuje.

Naproti tomu skutečné myšlení považuje za svůj vlastní úkol vypracování otázky a uskutečňuje se právě jako tázání. Skutečné myšlení otvírá pohyb uvažování o věci, které nekončí nalezením odpovědi a v němž každá odpověď tázání obnovuje a nově situuje. Myšlení v podobě tázání usiluje tematizovat celkový horizont našeho porozumění věci a odkrývá přitom jeho příznačnou hybnost svými poukazy na vztahy dějinnosti a osobní iniciativy v doméně porozumění. Aniž bychom se blíže zabývali strukturou tázání a pokoušeli se ji podrobně vypracovat, musíme - byť jen letmo - její globální charakteristiky podat. Tázání jako vypracovávání otázky ozřejmuje příslušnou věc jako zařazenou v kontextu celku a vynořující se uprostřed celkového horizontu, a tak nám odhaluje, že v otázce po věci je nutně spoluobsažena otázka po celku. Otázka po věci vždycky předpokládá jistou zjevnost a viditelnost věci, a tedy i přítomnost světla, v němž a díky němuž danou věc vidíme. Tak se tázání po věci stává tematizací terénu viditelnosti a jeho osvětlení a pozornost zároveň upoutává vzájemnost odkrytosti věci a jejího skrytí. Podstatné pak jsou zejména tři následující momenty ve struktuře otázky.

Tázání předpokládá a zahrnuje především přítomnost věci, a to mimo jiné znamená, že při vypracování otázky tematizujeme příslušnou věc jako v jistém ohledu viditelnou a zjevnou, jinak bychom se totiž na ni nemohli tázat, zároveň však v jiném ohledu nezjevnou a skrytou, vždyť proč bychom se na ni jinak dotazovali. Dále hraje při tázání podstatnou úlohu sama situace tázání, v níž se zračí situovanost a motivace otázky. Otázka vyvstává v pohybech života jako výzva k zastavení a skutečné myšlení tuto potřebu a její uspokojení nepřijímá jako prosté fakty, nýbrž činí z nich součást otázky a snaží se je prozkoumat. Situovanost a motivace otázky podstatně ovlivňují její vypracování, spoluurčují její formulaci a pomáhají vymezit její přesný smysl. A tak se nutně stávají pro skutečné myšlení předmětem zájmu, neboť myšlení nepřijímá svůj předmět jako něco samozřejmého a už předem daného a svůj úkol spatřuje v úsilí o vypracování vlastního předmětu, tj. v uvolňování výhledu a v kultivaci schopnosti vidět a rozlišovat. Konečně pak k centrálním momentům strukturace otázky náleží také účast tázajícího se, v níž se zračí jednak osobní zaujatost příslušnou věcí, jednak osobní zájem na ní. Osobní zaujatost věcí se zakládá na podobách přítomnosti věci, jež tázajícího se oslovují a angažují, na tom, co z věci dokáže vidět a jak to vidí. Proto právě zaujatost věcí ozřejmuje povahu naší příslušnosti jako našeho základního určení. Kdežto osobní zájem na věci svědčí spíše o tom, jak jsme danou věc včlenili do kontextů vlastního života, jak jsme si ji osvojili a uzpůsobili a jakou úlohu jí v terénu vlastní životní praxe přičítáme a přisuzujeme.

1.2 Vztah umění a života

Uvažujíce o vztahu umění a života klademe si otázku po bytostné povaze obou pólů uvedeného vztahu a zkoumáme, jaké světlo jejich vztah na jeden i druhý pól vrhá. Život jako cosi nám důvěrně známého, čemu rozumíme a v čem se spolehlivě orientujeme, se zde nestává klíčem k objasňování povahy umění a umění se nepodřazuje zdánlivě samozřejmým nárokům života, ani umění jako příkladná a modelová verze života tu neslouží jako vodítko pro pochopení a výklad života. Naopak jednomu i druhému se pokoušíme porozumět právě prozkoumáním jejich vzájemného vztahu, a ten pak chápeme jako živou a dynamickou vazbu složitě členěnou a dějinně proměnlivou.

Hovoříme-li o životě, rozumíme tím - jak je zjevné - sféru lidského života, a umění tedy pojímáme jako osobitou lidskou činnost. Lidský život ovšem probíhá v několika úrovních, životem tedy nerozumíme pouhý biologický fakt, nýbrž až jistý ráz a jistou úroveň života. Charakteristickou úroveň a příznačný ráz života, jež máme na mysli, lze pojmově vymezit a uchopit jen s obtížemi a vyžaduje to složitou přípravu spočívající ve vypracování a tříbení odpovídající myšlenkové výzbroje a ve zvláštním uvolňování přístupu a výhledu na specifickou hybnost takto pojatého života. Nicméně bezprostřední a zřetelnou zkušenost o této úrovni života všichni máme, a té se můžeme předběžně dovolávat, případně se o ni opřít. Její pojmenování bude sice zatím jenom přibližné, nicméně osobní životní zkušenost každého z nás dostačuje jako základ porozumění i jako možnost verifikace. Jedná se o zkušenost probíhající v horizontu smyslu, tj. o komplex mnohotvárných zkušeností spojených se zakoušením nejrůznějších podob přítomnosti smyslu nebo s rozpoznáním jeho nepřítomnosti a ztráty.

Uvedená zkušenost se nutně odvíjí jako naše osobní zkušenost, o níž můžeme podávat svědectví a bezprostředně vypovídat. Nadto je třeba mít na paměti, že zkušenost o přítomnosti smyslu v životě a o životě neseném a prostoupeném zážitkem smysluplnosti nejprůkazněji a nejzřetelněji dokládá pocit radosti ze života, důvěra v život, chuť i vůle žít. To je také naše první vodítko při tematizaci vztahu života a umění.

Musíme především uvážit problém životní významnosti a závažnosti umění a zkoumat, proč jsou umělecké hodnoty pro život na určité úrovni nepostradatelné a jakou úlohu - a to ničím jiným nezastupitelnou - umělecké činnosti v kontextech charakteristické hybnosti života hrají, pokud ovšem skutečně takovou úlohu plní. Uvedenou cestou lze získat bohatší a určitější porozumění životu na úrovni jeho konstitutivního vztahu ke smyslu a rozpoznat, čím životu přispívá právě umění, aby člověk sám sobě porozuměl, spatřil ve své vazbě na horizont smyslu své rozhodující určení a dokázal ze svého porozumění získat nepostradatelné zdroje vlastní hybnosti a svého vzestupu.

Vztah umění a života má ovšem i svou druhou a neméně závažnou stránku, již reprezentuje hledisko vazby umění a života právě pro samotné umění. Mnozí myslitelé soudí (u nás např. F. X. Šalda), že umění nejspíše porozumíme, spatřujeme-li v něm osobitý případ a osobitou verzi života, a vyvozují z toho, že by život bez umění byl zřetelně ochuzen a cosi podstatného by se z něho vytratilo. Potud se domýšlejí, že příznačné zákonitosti domény umění mohou posloužit jako vydatný klíč k pochopení osobité povahy života. Nadto se domnívají, že právě životní významnost a iniciativnost umění dokáže rozhodujícím způsobem osvětlit bytostnou povahu uměleckých hodnot a uměleckých činností a že žádný jiný klíč k podstatnému porozumění uměleckým aktivitám vlastně ani neexistuje.

1.3 Porozumění smyslu

Předběžně se budeme opírat zejména o dvojí charakteristiku horizontu ustaveného událostmi vyhraňování a rozumění smyslu. Ukazuje se totiž, že smysl má povahu platnosti přesahující rozměr individuálního života. Ztělesňuje platnost, která se neobrací pouze k určitému individuu a neoslovuje pouze je, nýbrž vztahuje se - aspoň potenciálně - i k dalším jednotlivcům a zprostředkovaně k příslušnému společenství a má ráz „platnosti pro každého“. Smysl tedy vytváří a zakládá půdu setkávání, sdílení a společenství lidí. Potud smysl nesmíme chápat jako nějakou tezi, kterou formulujeme, a musíme rozpoznat jeho ráz prostoru pro styk a setkávání, který se lidem otvírá a nabízí a který všichni, jež odpovídající tvářnost smyslu oslovuje, užívají, ustavují a budují. Závažné pak je i to, že porozumění, jehož se smysl dovolává, nepředstavuje jednotlivý akt v rámci lidského života, vystupující vedle řady dalších a souřadný s nimi. V porozumění smyslu nacházíme základní životní výkon, jednotící a komponující život jako celek, který podmiňuje a nese způsob, jakým se jednotlivci (porozumění smyslu znamená osobní výkon) jeho možnosti otvírají a nabízejí a jak jich užívá.

Porozumění smyslu se rovněž neodehrává jako jeho prosté nacházení a smysl se neprezentuje jako předem daný a objektivně zjistitelný útvar, samozřejmě a bezpečně rozpoznatelný a v podstatě zcela zajištěný a neotřesitelný. Smysl, který život rozpoznává a jemuž rozumí, v jehož horizontu se rozvíjí, před námi vystupuje především jako možnost, která se nám nabízí a dovolává se právě nás. Potud se smysl uplatňuje v tvářnosti čehosi nezaručeného, nezajištěného a nesamozřejmého, co se naplňuje teprve díky naší účasti a v důsledku našeho nasazení. Platný smysl před námi vyvstává jako příležitost smysluplného života, jako možný výsledek i zisk životní tvorby.

V horizontu smyslu rozpoznáváme, že naší určující potřebou je potřeba smyslu a že v trvalé nepřítomnosti smyslu nedokážeme žít. Potřeba smyslu se tak přirozeně váže s potřebou řádu a ukazuje se, že v trvalé absenci smyslu a v čirém chaosu nemůžeme jako lidé existovat.

Smysl potřebujeme a nedokážeme se bez něho obejít, zároveň však není předem dán a beze zbytku hotov, objektivně a spolehlivě zaručen, vytvořen a vypracován samovolným chodem života a jeho dějinné hybnosti, odtud směrodatné charakteristiky životní tvorby. Smysl totiž klademe tam, kde se nám otvírá a nabízí jeho možnost, avšak činíme tak na své osobní riziko a na vlastní odpovědnost, se vší nejistotou a charakteristickými úskalími takového počínání. Nutnou tvořivost života, životní tvorbu příznačnou pro odpovídající úroveň života, lze tedy vymezit jako vytváření smyslu a zakládání řádu a popsat jako překonávání vnitřní roztříštěnosti i neuspořádanosti života a jako boj s chaosem.

Každý akt životní tvorby probíhá v tvářnosti osobního výkonu, svým počínáním totiž zakládáme nebo obnovujeme tu verzi smyslu a takovou podobu řádu, jež prostupují a dirigují náš vlastní život a jsou platné a významné právě ve světle jeho osobité optiky. Tvořivost života představuje cestu k původnosti a mezi rozhodující zisky tvorby patří objevování a nacházení původních zdrojů a pramenů života a odkrývání toho, co reprezentuje jeho původnost.

Nesmíme však ztrácet ze zřetele, že smysl i řád, k nimž jednotlivý tvůrčí výkon jako akt životní tvorby míří, přesahují rozměr jednotlivého života a ztělesňují vazby zakládající niternou jednotu života i světa. Smysl se otvírá jako prostor setkávání a řád se prezentuje jako základ možného srozumění, tyto vazby se dovolávají osobní účasti každého, kdo je přijímá a vstupuje do nich. Jedná se o vazby stimulující a obnovující tvořivost života, které se uchovávají či upevňují jen díky osobnímu nasazení. Z tohoto hlediska se tvořivost života naplňuje takovým rozhodováním o smyslu a takovým nacházením řádu, jež svědčí o konstitutivním významu svobody pro důstojnou úroveň života.

Rozdíl tvořivého a netvořivého naplňování života člověku nabízí měřítka, aby ve svém vlastním životě a posléze v životě vůbec rozlišoval, a především dává zřetelně vystoupit bytostné povaze lidské svobody. Tvůrčí výkon jako rozhodnutí o smyslu a cesta k řádu člověku odhaluje, že svoboda neznamená a nemůže znamenat libovůli či svévoli, neboť tam, kde člověk jedná libovolně a svévolně, podle svých okamžitých popudů a hnutí, propadá chaosu a chaos upevňuje i prohlubuje. Ve světle životní tvorby a její příznačné zákonitosti se naopak ukazuje, že se svoboda prezentuje dobrovolným přijetím závazků a vazeb, v nichž člověk nachází své bytostné určení, objevuje své místo, i to, kam patří.

1.4 Chuť i vůle žít

Skutečné a hodnotné umělecké dílo předvádí případ života a jeho charakteristické hodnoty, vše to nás bezprostředně oslovuje a osobně dokáže zaujmout, vtahuje do svého středu a aspoň na chvíli se stává platným a naléhavým obsahem našeho vlastního prožívání. Zážitek z uměleckého díla pobízí k osobní a tvořivé účasti na předvedených dějích a situacích a obnovuje naši disponovanost pro tvorbu, protože nás nutí, abychom svou schopnost produktivní účasti fakticky osvědčili. Právě ve schopnosti názorně, výrazně a s dostatečnou naléhavostí předvést případ života, jeho gesto, podobu, situaci či děj, a v míře, s níž tento impulz obnovuje a stimuluje naši tvořivost, nacházíme vlastní a příznačné kritérium hodnoty umělecké tvorby.

Umění, umělecká prezentace života, však má rovněž svou druhou stránku, v kontextech života neméně významnou i důležitou. Případ života, s nímž se zde setkáváme, nás sice strhuje a unáší, dožaduje se naší osobní účasti a plně aktivizuje naši schopnost prožít a procítit jednotlivé životní děje, zároveň se však odhaluje jako cosi, co netvoří reálnou komponentu našeho životního údělu a co ani zdaleka nemá jeho důraznou naléhavost. V umění jako bychom unikali dosahu životní nouze a nezbytí a zabývali se něčím, co k nim v žádném případě nepatří. Umění se tak jeví jako sféra nevážnosti a hry, pouhého zdání a potud jako cosi nadbytečného, a jeho životní poslání i významnost jako by vyrůstaly právě z této jeho stránky.

Skutečný a důstojný život vedený potřebou smysluplnosti a řádu je nutně tvořivý a jeho tvořivost směřuje zejména k založení a vytváření platného smyslu. Zkušenost o smyslu se úzce váže na charakteristický postoj vůči životu, na radostné přijetí života a přitakání jeho výzvám i příležitostem, na zkušenost, že život ztělesňuje základní hodnotu a rozhodující dar, neboť ve svém chodu a průběhu vyjevuje přítomnost nejrůznějších hodnot, které zakládají jeho obsah i plnost, propůjčují mu příznačnou slávu i lesk, barvitost a naléhavost. Člověk přijímá svůj život a prožívá jej jako smysluplný, když mu život ztělesňuje přítomnost hodnot a obsahů, které k němu hovoří a získávají jeho zaujetí, tj. díky všem zkušenostem, jež obnovují jeho chuť i vůli žít.

1.5 Svět kultury

Život vztažený ke smyslu a realizovaný jako kontinuita tvůrčích výkonů reprezentuje příznačnou úroveň života vskutku lidského i důstojného a jeho společenské aspekty a souvislosti lze nejlépe postihnout jako proces založení a budování světa kultury. Kultura představuje společenský proces kladení a rozumění smyslu a reprezentuje společenský rozměr nutné tvořivosti opravdového života.

Kultura ztělesňuje typicky lidský produkt, tj. všechno, co přesahuje úroveň pouhé přírody a je výsledkem lidské přičinlivosti a všech forem životní tvorby. Vzniká jako důsledek lidské touhy vytvořit svět, který by odpovídal lidským nárokům a potřebám a člověka uspokojoval. Rodí se na základě lidského usilování vymanit se z úrovně pouhé přírody a z odhodlání prolomit rámec pouhých přírodních daností. Kultura v pravém smyslu slova předpokládá jistý stupeň lidského sebevědomí a sebeuvědomování, schopnost člověka vydělit se z přírody a postavit se jí tváří v tvář. Je ji možno chápat jako kritiku, interpretovat jako opak a popření holé přírody, jako její protipól a protiklad. S vědomím ovšem, že příroda představuje nezbytný předpoklad kultury a kultura dokáže stavět pouze na základech, jež jí příroda nabízí a poskytuje.

Vztah přírody a kultury musíme zkoumat zejména z hlediska příznačné hybnosti života, jež se uplatňuje a prezentuje v obou uvedených sférách. Proto je také kulturu třeba zkoumat především v tom ohledu, zda a jak umožňuje rozvoj a vzestup života, zda a nakolik stupňuje jeho intenzitu i sílu a pozvedá jeho úroveň.

Vztah první a druhé přírody, konstitutivní vazby přírody a kultury, pak zároveň vymezují bytostnou povahu skutečné kritiky a určují její příznačný ráz. Kritika v pravém smyslu slova nemá nic společného se samolibým a zaslepeným odmítáním, není a nehodlá být pouhou negativitou. Opravdová kritika přináší objev nových, doposud netušených nebo přehlížených možností, proto se uskutečňuje jako verze tvořivé činnosti, nalézáním a uskutečňováním vhodných alternativ opravdového a smysluplného života. I kritika a zejména ona předpokládá nové, ostřejší a pronikavější vidění, než jakého jsme byli doposud schopni.

Kultura, která se rodí z touhy člověka po světě odpovídajícím lidským nárokům a potřebám, s sebou sice nevyhnutelně nese získávání, akumulaci a předávání potřebných zkušeností, znalostí a dovedností na straně jedné, a zrod i fungování odpovídajících společenských institucí na druhé straně, avšak nelze ji na tyto charakteristické komponenty redukovat. Kultura především a v prvé řadě znamená společenskou dimenzi tvořivosti života, příslušné ovzduší a převládající postoje ve společenství a dokládá, že skutečná tvořivost jako základní projev života se nutně uskutečňuje jako společenský proces.

Teprve na základě charakteristických zákonitostí světa kultury, která reprezentuje druhou přírodu člověka, můžeme porozumět starému slovu o člověku jako ZOON POLITIKON, o bytostné a nezrušitelné vazbě i odkázanosti člověka na sféru společenství, a dokážeme je i přesněji interpretovat. Společenství tu totiž není pouze proto, aby umožnilo a zajistilo holou biologickou jsoucnost člověka, holou jeho přírodní skutečnost a výskyt, nýbrž ztělesňuje nezbytný předpoklad a příznačné prostředí důstojného lidského života. Budování světa kultury představuje základní míru a rozhodující kritérium smysluplnosti a životnosti každé pospolitosti. Nezrušitelná odkázanost člověka na společenství říká, že opravdový a důstojný lidský život, tvořivý a svobodný, se uskutečňuje jen v rozměrech společenského života a díky životaschopnému a organickému společenství a že o povaze konkrétní pospolitosti rozhoduje hledisko, zda dané společenství tvořivost a produktivnost života umožňuje a podněcuje, nebo brzdí a blokuje.

V hybnosti života jako pohybu rozvoje a vzestupu, upevňování a obnovování životní tvořivosti, a stejně tak v procesu založení a budování světa kultury hraje umění důležitou a sotva něčím jiným nahraditelnou úlohu. Nenapodobitelným způsobem totiž uvolňuje a oživuje lidskou schopnost tvořit a s mimořádnou účinností povzbuzuje a rozvíjí potřebu i vůli tvořit. Právě charakteristické zkušenosti, jichž se člověk dobírá tvorbou uměleckých děl a při svých setkáních s nimi, rozhodně upevňují sebedůvěru života, chuť i vůli žít, důvěru života ve vlastní síly a ve svoji schopnost tvořit, a zakládají tak nezbytný předpoklad životní produktivity. Teprve když umění přestává být pouhou technickou dovedností i obratností a projevuje se jako produkce podstatných životních významů a obsahů, zahlédáme jeho osobitý ráz a dokážeme věcně a průkazně uvážit, zda by to, co s sebou umělecká tvořivost přináší, byl život schopen získat ze svých dalších aktivit a zdrojů, nebo zda to může bez podstatného vnitřního ohrožení postrádat.

2. Sebeuvědomování života

2.1 Neskutečnost umění

Pojetí umění jako napodobení, MIMÉSIS, patří k nejstarším pokusům o myšlenkové zvládnutí fenoménu umění a v nejrůznějších interpretacích zůstává i nadále živé a aktuální. I když si lidé od počátku uvědomují, že umění nemá a nechce podat pouhou iluzi skutečnosti, takovou, jež by diváka oklamala a znemožnila mu odlišit skutečnost od jejího zobrazení, a i když tuší, že umění hraje v pohybech života významnou roli, daří se problematiku povahy a smyslu uměleckého zobrazení zvládat jen v omezené míře a její elementární souvislosti zůstávají neosvětleny. Poznatky o prostředcích a postupech, které míru iluze upevňují a posilují, a o jiných, jež iluzivnost vyobrazení oslabují a záměrně narušují, a o tom, že obojí prostředky a postupy mají své oprávněné místo v repertoáru umělecké prezentace, nás kromě jiného upozorňují, kolik nejasností o úloze umění v procesu sebepoznávání života ještě zbývá.

Předběžně vyjdeme z názoru, který nepostrádá jistou sugestivnost a přesvědčivost, že umění svým charakteristickým způsobem prezentace života umožňuje a otvírá každému jedinci přístup k širšímu okruhu a bohatší konfiguraci životních možností, než jaké mu nabízí a je s to poskytnout jeho vlastní život.

Proti nekritickému převzetí uvedeného názoru hovoří prostá okolnost, že nelze samozřejmě identifikovat běžné životní zkušenosti, vyplývající z našeho počínání a jeho důsledků, a zkušenosti získané na základě setkání s uměleckým dílem.

Hovoří proti tomu přinejmenším výrazně odlišná míra životní naléhavosti prvního či druhého případu. Je přece evidentní, že to, jak si ve svém životě počínáme, neodvolatelně rozhoduje o skutečné povaze a faktickém průběhu toho, co nás potkává, že tedy naše činy i naše nečinnost tvoří bezprostřední a organickou součást skutečného života (ať už toto zjištění znamená cokoli). Kdežto zkušenosti zprostředkované světem uměleckého díla nejsou takto neodvolatelné a neodčinitelné, neboť aktivity, ke kterým zde dochází, se odehrávají výlučně v horizontu fantazijního světa a mohou být - jak se zdá - z našeho skutečného života kdykoli vyřazeny nebo pozastaveny.

Do popředí se dere a naši pozornost si vynucuje zejména nápadný rozdíl mezi skutečným životním dějem a jeho zobrazením a představením. Jako skutečný životní děj prožíváme všechno, co se odehrává v kontextech našeho vlastního života, co se nás bezprostředně týká, čím se zabýváme, co nás potkává a k čemu zaujímáme osobní postoj. Skutečné je vše, čím se vyplňuje a co vyplňuje náš osobní život, skutečnost pro každého představuje komplex vytvářený vzájemnou vazbou mezi faktickým pohybem našeho individuálního života a prostorem či prostředím, v němž se tento pohyb odehrává. Každý máme svou osobní skutečnost, jejíž podstatnou položku představuje náš vlastní život, v tomto ohledu jsme tedy zajatci skutečnosti a neumíme se od ní osvobodit a vymanit se z ní.

Pro umělecké zobrazení životního děje, situace či předmětu pak platí, že tuto naléhavost a neodbytnost skutečného děje postrádá a že se jeho prostřednictvím ocitáme ve sféře zvláštní „ne-skutečnosti“, obvykle označované jako „svět fantazie“ a doména „hry“. Tato „ne-skutečnost“ umělecké prezentace pak s sebou nese důležitý a patrně i pro rozvoj a vzestup života významný důsledek. Životní událost představená uměleckým dílem postrádá onu bezprostřední dotěrnost, a tak vůči ní dokážeme zaujmout určitý odstup, jsme s to se od jejího naléhání „osvobodit“ a zobrazenou událost zvláštním působem „zkoumat“ jako cosi, co se nás bezprostředně nedotýká.

2.2 Zkušenost běžná a zkušenost umělecká

Umělecké dílo prezentuje svůj charakteristický svět a staví ho před nás s takovou smyslovou názorností, která angažuje a zapojuje do hry naši způsobilost vnímat, takže tento svět vskutku a v pravém smyslu „vidíme“. Vnímání světa uměleckého díla se pak obvykle jeví jako výraznější a vyznačuje se větší svěžestí a ostrostí, protože způsob prezentace uměleckými prostředky aktivizuje naši schopnost vnímat intenzivněji než odpovídá běžnému každodennímu smyslovému vnímání. Budeme mít ještě příležitost zabývat se uvedenou okolností podrobněji.

Předběžně lze rozdíl skutečného životního děje a jeho uměleckého zobrazení vymezit následovně: v obou případech máme co činit se smyslovou prezentací, která aktivizuje naši vnímavost a v obou případech tedy onen děj opravdu „vidíme“. Jenže platí-li o každé verzi smyslového vnímání, že představuje charakteristickou směsici a vzájemnou vázanost materiálních aspektů, v nichž se zračí přítomnost vnímané věci, a duchovních obsahů a významů spojených s integrací materiálních aspektů do jistých celků a s interpretací těchto celků, projevuje se ve vztahu běžného vnímání skutečné životní situace a vnímání umělecky zobrazeného děje důležitá diference v povaze účasti obou komponent.

Skutečný děj je spjat s přítomností mnohem většího počtu materiálních aspektů, v jistém ohledu matoucích a znejasňujících naše vnímání, kdežto nezbytné duchovní obsahy a významy se zde uplatňují dosti nezřetelně a v charakteristických deformacích podmíněných dvojznačností takovýchto situací. Do hry zde vstupují zejména materiální aspekty vázané na naši tělesnou přítomnost v příslušné akci a na naši bezprostřední osobní angažovanost v odpovídající situaci, což se zakládá na možném uspokojení nebo ohrožení našich aktuálních životních potřeb. Skutečný děj nás bezprostředně zapojuje do akce - prozatím není podstatné, jak silně a s jakou účinností - a znamená pro nás možný bezprostřední zisk nebo ztrátu, což zřetelně pociťujeme jako hrozbu či naději.

Kdežto umělecké zobrazení tyto materiální aspekty záměrně redukuje a mnohé z nich potlačuje, aby oživilo a aktualizovalo vlastní průběh vnímání a umožnilo nám vědomě a zřetelně postihnout „skutečný“ vzhled a tvářnost představeného světa, a zároveň dává vystoupit právě duchovním obsahům a významům v každém realizovaném vnímání. Svět prezentovaný uměleckým dílem nás sice dokáže rovněž zaujmout a vtahuje nás do svého středu, avšak způsob, jakým nás zapojuje do hry, se radikálně liší od způsobu, jakým nás angažuje reálná situace, kterou sami procházíme a jejíž organickou součást tvoříme.

Oba dva světy přinášejí výzvu a podnět pro naši tvořivost, každý z nich se však dovolává jiného typu aktivity a jiné podoby účasti. Reálná situace, do které jsme včleněni a jejíž součást ztělesňujeme, si vynucuje nějakou podobu naší přímé akce, znamenající odezvu na výzvu situace. Do hry zde vstupuje naše porozumění situaci i to, jak rozumíme sami sobě a vlastnímu bytí, uplatňují se tu však rovněž vazby příznačné pro reálný svět. Platí zde totiž, že se akce rodí z porozumění, leč také porozumění z akce, a dále, že výzvy a naléhání reálné situace mohou být natolik důrazné a masivní, aby nás dokázaly uvést do rozporu s naší vůlí, případně nás vůle zbavily. Máme-li v reálném světě, tj. v reálných situacích, opravdu tvořit, musíme se dokázat vymanit z chodu setrvačnosti a čelit tlaku i naléhání vnějších sil, které nás strhávají i unášejí a zbavují nás vlastní vůle. Neboť skutečná tvorba je možná jen v doméně svobody a dovolává se jejích předpokladů i podmínek.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Umění: a k čemu?.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.