Kamil V. Zvelebil

PODIVUHODNÉ PŘÍBĚHY A PÍSNĚ

Z MODRÝCH HOR

O čarokrásné dívce Taladž a jejím nenasytném lůně

a také o tom, jak hodlal Čakól strávit měsíční noc

v příjemném nicnedělání.

Kamil V. Zvelebil

PODIVUHODNÉ PŘÍBĚHY

A PÍSNĚ

Z MODRÝCH HOR

O čarokrásné dívce Taladž a jejím nenasytném lůně

a také o tom, jak hodlal Čakól strávit měsíční noc

v příjemném nicnedělání.

Kamil V. Zvelebil

Podivuhodné příběhy a písně z Modrých hor

Tato kniha, ani žádná její část, nesmi být kopírována, rozmnožována, ani jinak šířena bez

písemného souhlasu vydavatele.

© Kamil V. Zvelebil, 2003

Cover © Renata Ryšlavá, 2003

© TRITON, 2003

ISBN 80-7254-383-0

OBSAH

ÚVOD

O ČAROKRÁSNÉ DÍVCE TALADŽ A JEJÍM NENASYTNÉM LŮNĚ

MILOSTNÁ PÍSEŇ IRULŮ

ZAJÍC V MĚSÍCI

O CHYTRÉ KOČCE A HLOUPÉM TYGROVI

JAK HODLAL ČAKÓL STRÁVIT MĚSÍČNÍ NOC V PŘÍJEMNÉM NICNEDĚLÁNÍ

V ZEMI TODŮ SE STMÍVÁ

O KROKODÝLOVI

O ŠAKALOVI

O HADÍM MILENCI KRÁLOVNY

STVOŘITEL, POTOPA, PLOVOUCÍ TYKEV, PRVNÍ IRULOVÉ

VÍTR, VODA, SLUNCE A JAK KANATR VELIKÝ OTEC POPADL OSLA ZA NOHY

PŘÍBĚH O PRINCI, KTERÝ SE K ZBLÁZNĚNÍ ZAMILOVAL DO IRULSKÉHO DĚVČETE

SONDARÍŽ ZPÍVÁ O SVÉM MILENCI SINDUCHOVI Z KLANU KÁS

KOŽENÝ OSLÍ PYJ

DÉMON A SEDM SESTER

BILLAJAN A KÁRAJAN, JÉNU KURUMBOVÉ

BŮH MAHÁDÉŠVARA A ŠÓLEGOVÉ

DĚVČE, KTERÉ SE PROVDALO ZA TYGRA

BRÁHMAN A LOVEC

KOUZELNÉ MANGO, PRINCOVÉ A KRÁSNÁ NEVĚSTKA

ČTYŘI CHYTRÁCI

KRÁL, PRINCEZNA, NEVĚSTKA, BUVOL…

MUŽ S VELKOU HUBOU

DÍVKA A STROM

VEČER V MODRÝCH HORÁCH

KÁSTHÖW A KÓNTÖW A MONZUNOVÉ DEŠTĚ

ZLATÝ NÁRAMEK ZE VSI KÚŠU

SONDARÍŽ ZPÍVÁ O PŘÍCHODU DEŠŤŮ

BŮH AJJASÁMI Z KÓJAMBATÚRU

SONDARÍŽ ZPÍVÁ VEČERNÍ PÍSEŇ

ŽENA ROZHODUJE

PATERO NEBEZPEČÍ

BAJKA O VOSE

PÍSEŇ SLOŽENÁ VE VĚZENÍ

TÖKIŠI STVOŘITELKA

SONDARÍŽ ZPÍVÁ: VĚCI A LIDÉ V NÍLGIRI

TANEČNÍ PÍSEŇ O DEŠTÍCH

ZÁVĚREM

PRAMENY A ODBORNÁ LITERATURA

ÚVOD

Roku 1117: „Pttnisa, ministr války a míru pána našeho

velekrále Visnuvardhany Hojšály, k úžasu i zděšení dohnal

Tody a vniknuv do Modrých hor Níla, obětoval jejich vrcholky

bohyni Lakšmí Vítězně…“

(Nápis číslo 38 z Čámradžnagaru.)

1. dubna a 8. srpna 1603: „Já, bratr Giacomo Fenicio, poslušný syn svatého Ignáce, našeho Otce a zakladatele našeho řádu Tovaryšstva Ježíšova, byl jsem vyslán biskupem Malabáru, Donem Franciscem Rosou, spolu s několika spolubratry do Todamaly Modrých hor… Razili jsme si cestu skrz lesy pod strmými skalami, přes dravé řeky, ohrožovali nás tygři, sloni i jiná dravá zvěř; cesta to byla tak obtížná a zima tak nesnesitelná, že někteří z mých spolubratři se v zoufalství, že nikdy nedojdeme cíle, chtěli vrátit… Konečně pak třetího dne jsme se vysoko v horách setkali s velkým knězem Thodarů, obrovitým to mužem krásného vzhledu, s hrudí obnaženou, s dlouhými vousy a vlasy, jež nosil po vzoru Nazarénů tak, že mu spadaly až na šíji… V usedlosti se nacházelo asi třicet nebo čtyřicet Thodarů, kteří mě přišli uvítat. Všichni měli dlouhé vousy a vlasy a byli oděni dlouhými pruhy pestrobarevné látky, a to i ženy, jež nosily dlouhé rozpuštěné vlasy a tváře nezastřené. Když jsem se zeptal jejich kněze, zda je ženat, řekl mi, že on a jeho mladší bratr mají za manželku jednu a tutéž ženu…! Tito lidé se barvou pleti podobají lidem z nížin – někteří však jsou světlejší – jsou urostlí, středního vzrůstu… Když se shromáždili, řekl jsem jim, že jsem k nim přišel jako kněz, který je přichází poučit… Nedomnívám se však, že je teď pro naše Tovaryšstvo vhodná doba v oněch končinách něco podnikat, neboť Thodares čítají toliko tisíc lidí a jsou roztroušeni po vrcholcích asi čtyř hor… Celá tamější oblast se podobá neobydlené pustině, vítr a podnebí jsou tu velice studené, cesta tam i nazpět je nesmírně namáhavá a lze ji podniknout jen v lednu či v únoru… Thodares nelze poučit a vychovat v křesťanském náboženství, než pouze s největšími obtížemi… Děkuji Bohu, že jsem se z hor Todamaly vrátil, neboť ona cesta mne za obrovskou námahu poskytla jen nepatrné uspokojení…“

(Dopisy řádovému provinciálovi Albertu Laerziovi.)

V lednu 1968: Autor této knížky vstoupil poprvé do Modrých hor – zejména na svahy Nílgiri, porostlé lesy a džunglemi – zde „objevil své“ Iruly a oznámil učenému světu, že mluví dosud nepopsaným drávidským jazykem. Dalších třicet let své odborné činnosti pak věnoval výzkumu a popisu různých kmenových společenství, obývajících Modré hory. Kterých? Jsou to: Kótové, Todové, Kurumbové, Badagové, Irulové a Uráliové, Kádu Nájakové a Sólegové. A právě jejich příběhy a povídačkami, legendami, hádankami i písněmi vás hodlá pobavit tahle knížka.

1980: UNESCO prohlašuje v rámci světového programu „Člověk a prostředí“ Nílgiri – Modré hory za první indickou biosféru.

Kamil V. Zvelebil

První příběh bude vyprávění Kótů

O ČAROKRÁSNÉ DÍVCE TALADŽ A JEJÍM NENASYTNÉM LŮNĚ

Za oněch dob byli ti dva, Mánkyn a Kul Mády, muž a žena, a měli tři syny a jednu dceru. Dcera se jmenovala Taladž a byla tak krásná, že pobláznila všechny mužské našich hor. Při vší své kráse byla Taladž nedostupná, nezkrotná a pyšná. Všechny odmítla. Tehdy si řekl Kon Túdž: „Jsem muž, nebo baba? Taladž bude mou ženou!“ Provdali ji za něho a on ji učinil svou ženou. A tu se probudilo její lůno a stalo se nenasytným. Kon Túdž však hlídal Taladž dnem i nocí, oka z ní nespustil.

Taladž našla zalíbení v jednom z mužů ve vsi a její lůno po něm prahlo. Podařilo se jí říci mu potají: „Přijď večer k hnojišti za domem a počkej tam na mě.“ Uvařila pro svého muže a sotva pozřel dvě sousta, řekla mu: „Jdu se vyprázdnit.“

„Jdi a vrať se!“ odpověděl Kon Túdž.

Vyběhla k hnojišti. Zatímco ležela s mužem, po kterém zatoužila, její muž dojedl a vyšel za ní. Byla tma a Taladž s milencem souložili se zvukem džat bot džat bot. Její muž řekl: „Co je s tebou? Máš nadmuté břicho? Cos jedla?“ Odvětila: „Jedla jsem nedovařený ječmen, břicho se mi nadmulo. Vyprázdním se a budu hned zpátky. Jdi domů.“ Když pak ukojili ti dva svou vášeň a milenec odešel, vrátila se Taladž ke stolu a šli s manželem spát.

Pak, příštího rána, řekla Taladž muži, s kterým večer za domem souložila: „Zítra časně ráno zavážu mužovi oči a požádám ho, aby šel podojit naši buvolici. Ty pak přijď, a protože moje lůno po tobě prahne, vnikneš do mě zezadu.“ On řekl: „Co když nás přistihne?“ Na to Taladž: „Jsi snad můj dědeček, abys mně dával rady? Nepřistihne nás. Zařídím to.“ Milenec souhlasil.

Časně ráno řekla Taladž manželovi: „Muži! Pojď, budeš dnes dojit. Ale jinak než obvykle!“

„Jak? Proč?“

„Protože chci vidět, jak dovedný dokážeš být. Zavážu ti oči, a ty podoj krávu, ale tak, abys ani kapku mléka neztratil! Vsadím se, že to nedokážeš!“

„To je hračka,“ řekl Kon Túdž.

Uzavřeli sázku. Ona mu pak ovázala velkým šátkem oči a uši a Kon Túdž stiskl nádobu nohama, posadil se pod buvolí krávu a jal se dojit. Taladž popadla manžela oběma rukama za ramena, přitiskla se k němu a zezadu do ní vnikl její milenec, a tak souložili a on s ní třásl ze strany na stranu a zepředu dozadu. Jak do ní vnikal, Taladž, která držela manžela za ramena, jím třásla a zmítala tak i onak, ale on pokračoval v dojení a říkal: „Ať se mnou třeseš, jak chceš, neztratím ani kapku mléka!“

Milenec dokončil svou věc a odešel. Poté odvázala Taladž muži šátek z očí. Avšak běda! Celé věci přihlíželo dítě, holčice. Kon Túdž se podíval na holčici a pravil: „Řekni, podojil jsem kravku tak, že jsem nepřišel ani o kapku mléka?“

„Podojil,“ odpověděla holčice, „přestože strýček Olari odnaproti do ní zezadu trkal tak, až se celá kymácela a ty s ní, neztratil jsi ani kapku mléka!“

„Bylo tomu tak?“ vykřikl Kon Túdž.

„Bylo,“ odsekla Taladž.

I propustil ji Kon Túdž a rozvedl se s ní.

Za pár dní nato řekl muž jménem Kevr Túdž: „Však já ji zkrotím! Co nedokázal Kon Túdž, dokážu já!“ A vzal si ji za ženu. A učinil to tak, že svázal svůj šat pevným uzlem s jejím šatem a tak tomu bylo dnem i nocí.

Na Taladž dostal zálusk muž, kterého zveme Tevn. Lůno Taladž bylo nenasytné; i ona našla v Tevnovi zalíbení. Když jednoho dne Taladž a její muž orali pole, přestrojil se Tevn za ženskou, pod svůj šat vsunul velký pytel, připotácel se na pole, jako by byl těhotnou ženou, a zvolal: „Pomoc!“

„Co se děje?“

„Rodím! Pošli svou ženu Taladž ke mně, aby mně byla ku pomoci a chytla dítě!“ Kevr Túdž rozvázal rychle uzel a poslal svou ženu: „Běž, pomoz jí a vrať se!“

Sotva doběhla Taladž k Tevnovi, popadl ji, povalil ji na zem a rychle a s chutí souložili, zatímco její muž, nic netuše, o něco dál oral, hlavu skloněnou nad brázdou.

Dooral, a protože se Taladž neobjevovala, šel se podívat, co se děje. Přistihl je oba ve chvíli, kdy vstávali ze země. I popadl Kevr Túdž svou ženu a odvedl ji zpět k jejímu otci Mánkynovi a rozvedl se s ní. Od té chvíle nebyl v celé zemi nikdo, kdo by dokázal zkrotit Taladž a její nenasytné lůno.

Až na jednoho muže, kterého zveme Kalér Túdž. Ten přišel k otci Mánkynovi a řekl: „Dej mi svou dceru za ženu.“ Mánkyn odvětil: „Jdi pryč! V celé zemi není muže, který by dokázal zkrotit Taladž. Prosím tě, odejdi!“ Kalér řekl: „Neodejdu. Dej mi ji za ženu. Zaplatím ti za ni.“ Tehdy otec Mánkyn svolil.

Když přivedl Kalér Taladž do svého domu, řekl jí: „Zeno! Jsem velice oddán bohům. Bozi mě milují. Tvoje prsy a tvoje přirození mně prozradí vše, co učiníš. Pozor tedy! Budeš-li mi nevěrná, zvím to skrze tvé prsy a tvé lůno. A zabiju tě!“

A řekl jí také: „Zítra poženu všechny naše buvoly na vysokou pastvinu a večer se s nimi vrátím. Dej si pozor! Nedovol žádnému muži, aby se ti přiblížil! A pospěš si! Dej mi s sebou jídlo na cestu, půjdu.“

„Jdi a prospívej a vrať se domů,“ odvětila Taladž a poslala muže pryč.

Sotva Kalér odešel, Taladž se vypravila do vsi a její nenasytné lůno ji pohánělo od domu k domu. „Můj muž není doma, zahnal buvoly na vysokou pastvu.“ Než se Taladž vrátila domů, vrátil se tajně i její muž, vylezl pod střechu a mlčky tam seděl. Cekal.

Jeden za druhým přicházeli mužové ze vsi. Sedm, osm, deset mužů vniklo do lůna Taladž, až se její přirození nasytilo a unavilo. Zatím seděl Kalér pod střechou a viděl a slyšel všechno, co se přihodilo. Když pak Taladž odešla k potoku, aby se po všech milostných hrách omyla, seskočil její muž dolů, vyběhl zadním vchodem. A tak když se Taladž vracela od potoka, viděla manžela, jak se vrací z vysoké pastviny.

Večer pak prostřel Kalér rohož, vše si připravil a řekl: „Zeno! Protože jsem velice oddán bohům, musím se na všechno, cos dnes dělala, zeptat tvého ohanbí a tvých prsů. Svlékni se, tady se postav nahá! Přivážu tě ke sloupu, který podpírá naše podkroví, dám ti provaz kolem krku a rozevřu ti nohy. Tvoje přirození a tvoje prsy, které nelžou, mi řeknou vše, nic nevynechají. Vyslechnu je pozorně.“

Jak řekl, tak učinil. Obnažil ji, přivázal ji s provazem kolem hrdla a kolem nohou ke sloupu, který podpíral podkroví, a pravil: „Budu se tě ptát. Odpovíš podle pravdy, ano či ne, tak tomu bylo, tak tomu nebylo.“ Pak si před ní dřepl s uchem přitištěným k jejímu přirození a řekl: „Promluv, lůno, poslouchám tě!“ Poté změnil hlas a zamumlal: „Když jsi odešel s buvoly na pastvu, pozvala si k sobě milence ze všech tří skupin naší vsi!“

„Je tomu tak?“ zvolal muž.

„Není,“ odpověděla Taladž, „moje ohanbí lže!“

I popadl Kalér hůl a vykřikl: „Pročpak lžeš, ty prolhaná vulvo!“ A zasadil přirození své ženy lehkou ránu. Pak zamumlal změněným hlasem: „Pane můj! Já nelžu, to moje starší sestra říká nepravdu! Zeptej se prsů!“

I povstal a přitiskl ucho k prsům své ženy a řekl: „Mluvte, vy pěkná, plná ňadra! Jak tomu bylo?“ Pak odpověděl sám sobě změněným hlasem: „Naše sestra si pohrávala se sedmi, osmi nebo deseti muži u sebe v kuchyni, všichni do ní vnikli, zepředu i zezadu!“

Rozvázal jí pouta a pravil: „Zeno! Co si s tebou mám počít? Podvedla jsi mě! Jak tě mám potrestat? Co ti mám udělat? Mám tě zabít?“

„Pro jednou jedinkrát!“ zvolala Taladž. „Odpusť mi můj hřích!“ A padla před ním v celé délce těla na tvář. Kalér jí odpustil. Pak spolu spali.

Příštího rána běžela Taladž ke své matce Kul Mády a vše jí vyprávěla, i to, jak promluvilo její přirození a její prsy. „Dcero, styď se,“ řekla jí matka, „a požádej muže, který dovede konat taková kouzla a má takovou moc, aby tvoje lůno a tvoje prsy umlčel, nebo se stane, že o tom budou mluvit se všemi lidmi v našich horách, a zostudí nás před všemi Kóty, Tody i Kurumby! Jaká hanba!“

Když se Taladž svěřila Kalérovi, řekl: „Zeno! Poradím ti. Až se k tobě přiblíží nějaký muž, buď připravena takto: Přichystej si tři tlusté knoty, namoč je v oleji, zapal je a do pravé ruky vezmi nůž. Až muž, který s tebou bude chtít ležet, přijde, řekni mu, aby si lehl první. Pak, až ulehne, vezmi do levé ruky hořící knoty, do pravé nůž a obejdi muže a skloň se nad ním s křikem „hááá!“. Učiň to třikrát. Uvidíš, co se stane. A já dnes odejdu s buvoly na vysokou pastvinu.“

Učinil jako prve. Vrátil se potají domů, skryl se pod střechou a pozoroval, co se bude dít.

Za nějakou dobu se objevil jeden z milenců. „Taladž,“ řekl, „jak na to dnes půjdeme?“ Odpověděla: „Jdi do kuchyně, přijdu k tobě.“ Když se uložil, připravila si rychle tři tlusté knoty z hadrů, napustila je tukem, zapálila, vzala do pravé ruky dlouhý nůž a vešla k muži. Jak tam ležel v očekávání slastí a rozkoší, objevila se nad ním, vykřikla třikrát „hááá!“, v rukou hořící knoty a dlouhý nůž. Milenec na místě omdlel, vypustil moč a hromadu lejna a zůstal ležet jako mrtvý.

Za chvíli přišel další milenec. Sotva spatřil, co se stalo, s křikem vyběhl z domu a utekl, aby se schoval a zachránil.

Když se objevil třetí z těch sedmi, osmi či deseti milenců, Taladž ho zavolala do jiné místnosti, řekla mu, aby ulehl, a za chvíli se nad ním objevila s hořícími knoty a dlouhým nožem v ruce. Protože to byl zbabělec, vyděsil se tak, že nemohl popadnout dech a byl na místě mrtev.

Zatím se vzpamatoval první milenec. Viděl vše, co se stalo, a vyběhl do vsi, vyprávěl všem lidem, že Taladž zešílela, že je nebezpečná, a varoval všechny muže, aby se k ní nepřibližovali. A od toho dne nebylo ani v jedné ze sedmi kótských usedlostí jediného muže, který by se odvážil poskytnout potravu jejímu nenasytnému lůnu.

Kalér se smál, chodil po sedmi vsích a říkal: „Pročpak si nepřijdete pohrát s mou ženou? Víte přece, že je to nevěstka s nenasytným lůnem! Netoužíte po ní? Jak ta umí milovat!“ Ale oni řekli: „Jdi pryč, bratře! Taladž se nedotkneme ani za nic!“

I stala se podivuhodná věc: Lůno Taladž bylo nasyceno a Taladž pravila: „Můj Kalér mi stačí. Je nejchytřejší a nejmocnější ze všech mužů. Chci být jeho ženou a matkou jeho dětí.“ I porodila dva syny a Kalér Túdž si získal slavnou pověst: Zkrotil ženu, kterou nikdo z mužů nedokázal zkrotit. A to je příběh Taladž, dcery Mánkyna a Kul Mády.

Intermezzo:

MILOSTNÁ PÍSEŇ IRULŮ

Ona:     „Je v řece Maduře voda?

Jemně, jen jemně, bratránku.

V klíně mě pálí

a moje přirození bolí,

má hlad.

Polož se mezi moje nohy,

ale jemně, jen jemně, bratránku.“

On:      „Uděláme si maličkého

z mangové šťávy tvého klína,

z podmáslí, které prýští z mého vrtidla –“

Ona:    „Jen jemně, jemně, milánku.“

On:      „Bude-li to chlapec, nazveme ho Lakšman.

Bude-li to děvče, nazveme ji Lakšmi.“

Ona:    „Jak si přeješ, bratránku.

Ale jemně, jen jemně, milánku.“

ZAJÍC V MĚSÍCI

Náš Otec Kitúrpajk, dávný předek nás Kótů, si ochočil zajíce a tak dobře se o něho staral, že se zajíci rozmnožili tak, až jich bylo přespříliš. I vypravili se naši lovci s luky a šípy a zajíce zabíjeli a pojídali.

Kitúrpajkův zajíc si přišel svému otci stěžovat, ale bylo to málo platné. Naši lovci skoro všechny zajíce vyhubili.

První ze zajíců jim však unikl. Právě vycházel měsíc v úplňku. Zajíc vyběhl z lesa, slyšel lovce za sebou, podíval se na měsíc – a v tu chvíli se připlazil obrovský, nestvůrný had se chřtánem dokořán, malého zajíce si ani nevšiml, počkal si na lovce a jal se je pronásledovat. Lovci se rozutekli každý jiným směrem, doběhli domů a tak se zachránili.

Had byl hladový. Pustil se tedy za zajícem. Lepší malé sousto než žádné sousto. Zajíc běží po pastvině, za ním se žene obrovský had s chřtánem dokořán – a tu spatří zajíc těsně nad lesem měsíc, právě vychází. I skryl se zajíc za měsícem.

Had, jak byl strašlivě hladov a rozzuřen, že mu všechna kořist unikla, spolkl měsíc i se zajícem. Nastala tma. Mužové, ženy i děti naříkali. Vypravili se k Otci Kitúrpajkovi. „Musíme měsíc a zajíce zachránit. Musíme měsíc vyprostit z hadího chřtánu,“ pravil Otec Kitúrpajk a dodal: „Všichni se postěte, zapalte veliký oheň, přineste své flétny a klarinety a bubny, a začněte hrát a zpívat“. Tak se i stalo. Hráli a zpívali píseň, kterou zpíváme dosud, děti tleskaly do rytmu a všichni tropili nesmírný hluk.

Kan páb katygé góló!

Kan páb katygé góló!

Obrovský had pozřel měsíc, běda!

Obrovský had pozřel měsíc, běda!

Kitúrpajk svého zajíce hledá,

obrovský had pozřel měsíc, běda!

Zajíc se ukryl v měsíci,

had se připlazil, zuřící,

obrovský had pozřel měsíc, běda!

Celá ves měsíc a zajíce hledá.

Bože, osvoboď měsíc i zajíce,

všichni jsme nešťastni, celá vesnice,

obrovský had pozřel měsíc, běda,

celý náš národ měsíc hledá!

Tehdy se bůh smiloval a část po části, kousek po kousku, vytáhl měsíc se zajícem ze chřtánu hada, dřív, než je mohl strávit.

Dodnes, když obrovský had spolkne měsíc, naši lidé se postí, nejedí, nespí, zpívají, modlí se a za nějakou chvíli vyvrhne had měsíc i se zajícem. A když je měsíc v úplňku, můžeme v něm Kitúrpajkova zajíce uvidět.

O CHYTRÉ KOČCE A HLOUPÉM TYGROVI

Co všechno jen kočka dovede! Umí běhat, skákat, protahovat se, plazit se po břiše, dokonce lézt na stromy – a hlavně: zahrabávat své výkaly. Proč? Hned uslyšíte. Chytrá, dovedná kočka. Kdežto tygr – kdepak ten!

I řekl jednoho dne tygr: „Sestro kočko, nauč mě všemu, co umíš, všemu, co dovedeš!“ Kdo požádal kočku o radu? Tygr. Hloupý tygr. „Dobrá,“ řekla kočka a vesele si mňoukla. „Naučím tě všemu, co umím.“ I naučila tygra, jak skákat, jak se plazit, jak se protahovat – a pak tygra naučila, jak vylézt na vysoký strom. Tygr se vyšplhal s námahou na vysoký strom, ale dolů slézt neuměl. Slézt ze stromu se mu nepodařilo. Byl příliš velký a těžký – a hloupý. „Sestro kočko,“ volal tygr, „ukázalas mně, jak se na strom vyšplhat, ale nenaučilas mě, jak se dostat dolů! Co si mám počít? Takhle se nikdy nedostanu zpátky na zem!“

Kočka si vesele mňoukla, zasmála se a řekla: „Právě! Bratře tygře, právě proto jsem tě nenaučila, jak slézt ze stromu. Ty odporné, velké, těžké, hloupé dravé zvíře! Spadni dolů a zlom si vaz!“

Tygr zuřil, vrčel, mručel a nakonec zařval: „Však já se dolů nějak dostanu, a ty mi neunikneš! Nedokážeš se přede mnou nikam schovat! Protože vždycky poznám, kde jsi, vždycky tě najdu podle toho, kde zanecháš svoje výkaly! Půjdu podle nich, najdu tě a zlomím ti vaz a sežeru tě i s tvými výkaly, ty podvodnice!“

Od té chvíle kočka zahrabává a skrývá své výkaly. Sotva se vyprázdní, zahrabe je do země se zvukem bark bark bark. Každému tak unikne; prostě zmizí.

Kdežto tygr – ten, ať se snažil sebevíc, nedokázal ze stromu slézt. Se zvukem bop bang spadl ze stromu a zlomil si vaz. Proto my, Irulové, se velice obdivujeme sestře kočce. Tygr je hlupák.

JAK HODLAL ČAKÓL STRÁVIT MĚSÍČNÍ NOC V PŘÍJEMNÉM NICNEDĚLÁNÍ

Čakól byl bratrem Taladž s nenasytným lůnem, jedním ze tří synů Mánkyna a Kul Mády Jeho bratři byli Tekn a Kajdn. Nejstarší Tekn byl stár osmnáct let, Kajdn šestnáct a Čakólovi bylo čtrnáct.

Jedné noci, kdy byl měsíc v úplňku, bylo bezvětří a příjemné chladno, zlíbilo se otci Mánkynovi vyzkoušet své syny.

Zavolal si Tekna a řekl: „Synu! Co bychom podle tvého mínění měli podniknout za svitu této měsíční noci?“ Tekn odvětil: „Otče! Myslím, že bychom měli podojit naše buvoly a krávy, uvrtět jejich mléko na máslo, přetavit je v přepuštěné máslo ghí a prodat toto ghí ve všech sedmi vesnicích Kótů, ba i Todům a Kurumbům.“

„Výborně, synu,“ řekl Mánkyn. „Smíš mě políbit. Buď navždy zdráv a prospívej!“

Poté si Mánkyn zavolal Kajdna. „Co si přeješ, otče?“ zeptal se Kajdn. „Přeji si, synu, abys mi pověděl, čím bychom se měli zabývat za této krásné noci!“

„Otče,“ odpověděl Kajdn, „za horkého dne chodíme orat, zasévat, vytrhávat plevel, sklízet a pracovat na našich polích – proč bychom raději neměli zapřáhnout naše buvoly a jít zorat naše pole právě za této příjemné chladné noci?“

„Výborně, synu,“ pochválil Kajdna otec. „Smíš mě políbit. Buď navždy zdráv a prospívej!“ A dodal: „Zavolej ke mně svého bratra Čakóla.“

Když se Čakól dostavil, řekl Mánkyn: „Synu! Vyslechl jsem tvé bratry. Chci se teď zeptat tebe: Co bys nejraději podnikl za této krásné noci?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Podivuhodné příběhy a písně z Modrých hor.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.