Postmodernistická setkávání

Antonín Mokrejš

Husserl a otázka „Co je normální?“

Antonín Mokrejš

Husserl a otázka

„Co je normální?“

Antonín Mokrejš

Husserl a otázka „Co je normální?“

Tato kniha, ani žádná její část, nesmí být kopírována, rozmnožována, ani jinak šířena bez písemného souhlasu vydavatele.

PhDr. Antonín Mokrejš, CSc.

Filosofický ústav AV

© Antonín Mokrejš, 2002

©TRITON, 2002

Cover© Eva Bystrianská, 2002

Vydalo Nakladatelství TRITON, s.r.o., Vykáňská 5,

100 00 Praha 10

ISBN 80-7254-308-3

Obsah

Význam myslitele

Stručný životopis

Základní myšlenkové motivy

Dějinné vazby

Centrální témata a pojmy

Problém intersubjektivity a otázka „Co je normální?“

Struktura problému normality

Působení a ohlas myslitele

Význam a aktuální smysl díla E. Husserla

Doporučená literatura

Význam myslitele

Edmund Husserl zakládá a otevírá neobyčejně významný proud moderního filosofického myšlení a jeho zásluhy v tomto ohledu nejsou a nemohou být brány v pochybnost. Nicméně z mnoha stran je rozvíjena argumentace, že analýzy, které uskutečnil, i předpoklady a východiska, na základě kterých postupoval, jsou už překonané a jsou poznamenány četnými paradoxy, iluzemi a mezerami. Problém, do jaké míry lze o jakémkoli vážném filosofickém pokusu oprávněně vyhlašovat, že je odbytý a že zastaral, je však značně delikátní. Důvodně lze spíše obhajovat názor, že nic takového v dějinné kontinuitě filosofického myšlení vlastně neexistuje. Jinými slovy, že každý seriózní filosofický výkon odkrývá výhled na terén filosofického uvažování a hlavně na podstatnou a otevřenou filosofickou problematiku takovým způsobem, že produktivně tematizuje aspoň některou z jejích stránek a aspektů, které zůstávají živé a rýsují linie stále obnovovaného a vždy nově platného a smysluplného tázání.

Široký a mimořádně vlivný proud moderní filosofie, na jehož počátku stojí filosofické dílo Edmunda Husserla, se nazývá fenomenologie a do jeho okruhu se zařazuje nemalý počet významných a osobitých představitelů moderního duchovního života. Spíš jen pro první namátkovou orientaci lze uvést M. Schelera, M. Heideggera, E. Finka, H. Arendtovou, J.-P. Sartra, R. Ingardena, J. Patočku, M. Merleau-Pontyho, E. Lévinase, P. Ricoeura, J. Derridu – a ve výčtu by bylo možno velice dlouho pokračovat.

Název fenomenologie v sobě obsahuje slovo fenomén, které celkem běžně známe. A to jednak ve významu jev, tedy to, co lze pozorovat, a dále ve významu významný, význačný či pozoruhodný zjev, tedy to, co se pozornosti dovolává a nějakým způsobem si ji vynucuje. Při bližším zkoumání lze rozpoznat řecký původ slova, a tak dorazíme až ke slovu fainó, které s sebou nese řadu významových okruhů. Omezíme-li se na čtyři nejcharakterističtější významy, je třeba uvést zejména následující okruhy: Předně, významy svítit, vydávat světlo, někomu svítit, být viditelný, zářit, plápolat. Dále, významy dát najevo, vyjevit, ukazovat, objevit se, vycházet najevo, zdát se. Jedná se také o významy nabízet, ohlásit, nařídit, udat, přislíbit, poslat, poskytnout, plnit. Konečně pak významy naskytnout se, přicházet, prokazovat, vyznamenat se, vzniknout, vystoupit. Název fenomenologie má ovšem rovněž svou předhusserlovskou tradici, spojenou hlavně se jmény I. Kanta a G. W. F. Hegela, ta se však od Husserlova pojetí zřetelně odlišuje.

Husserla při vypracovávání a rozvíjení hledisek a postupů fenomenologie vede odhodlání vymýtit z filosofie všechny předchůdné a unáhlené interpretace všeho, čím se zabývá, a věcně, tj. bez předsudků a předpojatosti, se věnovat zkoumání toho, co se vědomí jeví a jakým způsobem se to jeví. Globálně tedy můžeme jeho filosofické usilování charakterizovat dvěma hesly: „zpět k věcem samotným“ a „je třeba založit filosofii jako přísnou vědu“. V obou směrech je pak třeba uskutečnit rozsáhlé předběžné průzkumy, neboť jak snaha otevřít si cestu k věcem a uvolnit výhled na ně, tak i rozhodnutí postupovat důsledně racionálně a každý jednotlivý krok od základu prozkoumat a zdůvodnit představují rozlehlé a stále vzhledem k měnícím se okolnostem obnovované úkoly, jejichž zvládání se také nemůže obejít bez jistých podmínek a předpokladů, a tyje třeba zaznamenat a zdůvodnit.

Stručný životopis

Edmunda Husserla můžeme právem považovat za filosofa, který má k naší zemi v několika směrech důvěrný vztah. Především je to náš krajan, narodil se totiž na Moravě, v Prostějově, 8. 4. 1859 v rodině německého podnikatele, a své první vzdělání získal u nás, v Prostějově a v Olomouci, kde také v roce 1876 maturoval. Už na počátku svých vysokoškolských studií se Husserl v Lipsku blíže seznámil s Tomášem Masarykem (naším pozdějším prvním prezidentem) – a toto setkání Husserlovi leccos důležitého pro jeho další duchovní vývoj přineslo. Jednak podněty pro jeho filosofickou orientaci (novodobý racionalismus i empirismus, F. Brentano, duchovní souvislosti a duchovní význam filosofické práce) a také patrný vliv na jeho celkový duchovní vývoj (zejména důraz na důležitost politické a náboženské tolerance a upozornění na možnost studia ve zřetelně liberálnějším vídeňském prostředí). Konečně pak o tom, že E. Husserla právem začleňujeme do českého duchovního kontextu, svědčí živý zájem, s nímž se jeho filosofické dílo setkává v českém prostředí, zejména díky Janu Patočkovi.

Pro Husserlovo vysokoškolské studium je příznačný vedle orientace na filosofii také zřetelný zájem o matematiku (v Berlíně navázal blízký kontakt s C. Weierstrassem) a další přírodovědné obory (fyziku, astronomii), což se odrazilo jak ve volbě témat, jimiž se zabývá, tak i ve způsobu uvažování. V letech 1876-77 studoval v Lipsku, v letech 1878-81 v Berlíně, nicméně své vysokoškolské vzdělání ukončil doktorátem ve Vídni v r. 1883 (disertace Beiträge zur Theorie der Variationsrechnurig, Příspěvky k teorii variačního počtu). Do Vídně Husserla přivedlo rozhodnutí blíže se seznámit s osobitým uvažováním F. Brentana, které mu také poskytlo rozhodující filosofické podněty. Předně Husserla přesvědčil, že je smysluplné a uskutečnitelné pojetí filosofie jako přísné vědy, schopné vykázat a zdůvodnit své jednotlivé kroky a prokázat jejich vnitřní souvislost a jednotnou výstavbu. Klíčovou úlohu tu hrají zvláštní pojetí evidence a fenoménu a zejména pak poukaz na osobitost tzv. psychických fenoménů. Brentano totiž vyzvědá důležitý rozdíl mezi fyzickými a psychickými fenomény. Ty první představují komplex našich smyslových vjemů a dojmů, vznikají díky působení vnější skutečnosti na naše orgány a jako takové mohou být nepřesné a klamat nás. Kdežto psychické fenomény se ve své aktuální podobě vyznačují zřetelnou evidencí, vždyť pokud cosi aktuálně vnímám či pociťuji, mohu se spolehnout na fakt, že opravdu vnímám a pociťuji (jedná se vlastně o karteziánský motiv). Nadto se pak psychické fenomény vyznačují tím, že jsou intencionální, tj. poukazují na svůj odpovídající věcný korelát. Vždy přece něco určitého vnímáme, pociťujeme, hodnotíme, vzpomínáme si na to apod. Jedná se vlastně o motiv aristotelské a scholastické tradice ve filosofii a na jiném místě budeme mít ještě příležitost ukázat, jaks uvedeným podnětem Husserl naložil.

F. Brentano, s nímž navázal E. Husserl blízký osobní vztah, pak současně také odstartoval vlastní Husserlovu akademickou kariéru, když ho doporučil k profesoru C. Stumpfovi do Halle, aby se zde habilitoval. Husserlova vysokoškolská vědecká i pedagogická činnost se postupně rozvíjela na univerzitách tří německých měst, v Halle, v Göttingen a ve Freiburgu. Do Halle Husserl přichází na podzim r. 1886 a během roku se také habilituje. Habilitační práce se jmenuje Über den Begriff der Zahl. Psychologische Analyse (O pojmu počtu. Psychologická analýza) a habilitační přednáška měla název Die Ziele und Aufgaben der Metaphysik (Cíle a úkoly metafyziky). Ještě před vlastní habilitací se Husserl ve Vídni oženil s M. Ch. Steinschneiderovou, která byla jeho celoživotní družkou a s níž měl tři děti, dceru Elisabeth a syny Gerhardta a Wolfganga (všechny tři děti se narodily během Husserlova působení v Halle).

Husserlova vědecká i pedagogická činnost na univerzitě v Halle se vyznačuje obtížemi i komplikacemi začátků vědecké dráhy. Působí tu jako docent, hodnost mimořádného profesora získává až v době svého přechodu do Göttingen, musí tu přednášet a vést semináře v řadě dosti vzdálených oborů (logika, psychologie, teorie poznání, metafyzika, filosofické problémy matematiky, rozmanité úseky novodobé filosofie). Ve vlastním Husserlově vývoji představuje práce, kterou během svého působení v Halle dokázal vykonat, důležitou etapu, třebaže ho dosažené výsledky vždy plně neuspokojovaly. Uskutečnil se tu totiž přechod k vlastní koncepci fenomenologické filosofie, i když se během let Husserlovo chápání fenomenologie i nadále vyvíjelo a proměňovalo. V této době Husserl publikoval dvě významné práce dokládající jeho rozchod s tehdy převládajícím chápáním filosofie. V r. 1891 vychází Philosophie der Arithmetik (Filosofie aritmetiky), jejichž prvních šest kapitol tvoří text Husserlova habilitačního spisu a která se věnuje analýze psychologických základů pojmů čísla a počtu. Práci sice v r. 1894 dosti ostře kritizoval G. Frege pro její psychologistické relikty, tato kritika však byla oprávněná pouze zčásti. Do pozadí totiž zatlačila motivy anticipující tvarovou psychologii a zejména pak vlastní fenomenologické zpracování problematiky. Rozhodující překonání psychologistického či subjektivistického chápání ideálních útvarů pak přinášejí oba díly Logische Untersuchungen (Logických zkoumání) z let 1900 a 1901, které otevírají dějinnou dráhu fenomenologického hnutí.

Období působení na univerzitě v Göttingen, kde Husserl setrval od r. 1901 do r. 1916, je spojeno s ustavením a rozvojem první významné formace fenomenologického hnutí, s činností členů tzv. mnichovsko-göttingenského okruhu či školy. Tato fáze fenomenologického hnutí ani tak tolik nesouvisí s vlastní Husserlovou pedagogickou činností jako spíše se stále zřetelnějším ohlasem Logických zkoumání. Toto Husserlovo dílo bylo důkladně studováno okruhem mnichovského filosofa, psychologa a estetika Th. Lippse a řadu Lippsových spolupracovníků a žáků podnítilo k celoživotnímu filosofickému usilování. Patří sem zejména A. Pfänder, M. Geiger, A. Reinach, Th. Conrad a v jistém smyslu je k nim přiřazován i Max Scheler. Ke göttingenské části okruhu náleží hlavně A. Koyré, R. Ingarden, J. Héring, H. Conrad-Martiusová, W. Schapp, D. von Hildebrand a F. Kaufmann. Zmíněná první fáze fenomenologického hnutí, spojená s přímou účastí E. Husserla jako hlavního představitele, bývá někdy charakterizována jako tzv. realistické pojetí fenomenologie, na rozdíl od další etapy, v níž převažuje tzv. transcendentálně-idealistické orientace.

K nejvýznamnějším ziskům göttingenského období lze počítat také založení tzv. Fenomenologické ročenky (Jahrbuch für Philosophie und phänomenologische Forschung, JPPF), vydávané E. Husserlem a jeho spolupracovníky i žáky od r. 1913 až do r. 1930. V ročence byla publikována řada významných filosofických děl z okruhu široce pojímané fenomenologie, od Formalismu v etice a materiální etiky hodnot Maxe Schelera po Bytí a čas Martina Heideggera. Zveřejňovány tu byly práce Husserlových žáků, např. H. Conrad-Martiusové, R. Ingardena, L. Landgrebeho, E. Finka aj.

Vzdor soustředěné a intenzivní práci jsou publikované výsledky Husserlova uvažování v uvedeném období dosti střídmé. Výraznou stopu tu představují hlavně dvě publikace: Příspěvek pro čas. Logos Filosofie jako přísná věda (.Philosophie als strenge Wissenschaft) z r. 1907 a první díl Idejí k čisté fenomenologii a fenomenologické filosofii (.Ideen zu einer reinen Phänomenologie und phänomenologischen Philosophie) z r. 1913. Nicméně byl tu vytvořen celkový obrys a položeny základy fenomenologické filosofie v Husserlově pojetí.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Husserl a otázka „Co je normální?“.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.