Fotografie v barevné příloze:

Kateřina Mildnerová, Kateřina Červená, Jolana Ročňová a Ondřej Burda

© Kateřina Mildnerová, 2010

Ilustrace © Ivana Směšná, 2011

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2011

ISBN epub 978-80-7462-038-6

Tuto knihu věnuji svému otci,

který žije stále v mém srdci.

Poděkování

Tato kniha by nevznikla bez laskavé podpory mnoha lidí.

Ráda bych poděkovala především rodině, jmenovitě své mamince Aleně Mildnerové za její podnětné připomínky a podporu při výzkumu i psaní knihy; dále Kateřině Červené, Ondřeji Burdovi a Jolaně Ročňové za poskytnutí fotografií z Lusaky; Ivaně Směšné za ilustrace; paní doktorce Jitce Kotalové a Kamile Přikrylové za cenné komentáře při revizi textu.

Zvláštní poděkování patří mému příteli Tomáši Machalíkovi za jeho úsilí a pomoc při stylistických opravách, podnětné komentáře a celkovou podporu.

Můj velký dík zasluhují také tradiční léčitelé z Lusaky, jmenovitě Joseph Mudenda, Kelvin Kadanza, Banda Lekani, Kashita Solo a nedávno zesnulý Samson Lukwesa, jejichž ochota a snaha podělit se o své zkušenosti a znalosti přispěla velkým dílem ke vzniku této knihy. Mé poděkování patří také jejich pomocníkům a pacientům, jejichž pohostinnosti, přátelské společnosti a ochoty podělit se o jejich osobní příběh si velmi cením. Cítím se také zavázána Markovi Chilundovi, Sikalindovi Musanjemu a Samuelovi Musondovi, kteří mi pomáhali s překlady z lokálního jazyka, věrně mě doprovázeli během celého výzkumu a starali se o mé bezpečí a spokojenost.

V neposlední řadě děkuji všem lidem, kteří se na mém výzkumu a psaní knihy jakýmkoliv způsobem podíleli, aniž byli výše jmenováni.

Kapitola 1

DVOJÍ TVÁŘ LUSAKY

Lusaka přikrytá dozvuky nočních serenád se probouzí do nového dne. Svítání jako ostrá břitva protíná svět nočních přízraků a čarodějnic a odděluje ho od skutečného každodenního života. Stíny, dvojníci duší, se navracejí z tajemných cest zpět do ještě spících těl. Slunce čerstvé jako orosené mango se vyloupne za kopcem na obzoru a všudypřítomná zeleň vystupuje ze tmy. Světlo obejme Zemi a rozprostře se mezi blankytným nebem a červenou hlínou, aby si až do večera pohrávalo s pastelovými odstíny rozkvetlých
stromů, pestrobarevných látek chitenge obmotaných kolem boků afrických žen, pokreslených zdí i kapot autobusů, a duhových slunečníků prodavačů. To vše bylo tím pravým potěšením pro oko Středoevropana, který sem právě přicestoval ze šedivé, blátivé zimy. Zadumané obličeje Čechů zachumlaných do objemných šálů a čepic vystřídaly ze dne na den tváře Afričanů rozzářené úsměvem.

„Mwauka bwanji!“ zdraví mě hned po ránu zvesela neznámá dívka s dítětem v uzlíčku na zádech a s Biblí pod paží. „Nwauka bwino,“ odpovídám jí na pozdrav a kráčím dál procházkovým tempem směrem do města. Rozednění bere útokem všechny mé smysly. Opojná vůně rudě červených a fialkových květů se mísí s kouřem ohňů, které rozdělávají ženy před domy, aby připravily dětem snídani. Z kostelů se ozývají chorálové zpěvy ranních bohoslužeb, z otevřených dveří projíždějících modrých minibusů přecpaných lidmi se ozývá hlasité rádio a ještě hlasitější volání mladíka: „Hej, mama, chceš svízt do města?“ Z pootevřeného okýnka sleduji cestu lemovanou malými obchůdky, jejichž žluté a červené stěny jsou pomalovány naivně realistickými malbami postav a zboží. Právě ožívají pod vlnou prvních zákazníků.

Ulice se rázem plní lidmi. Svěžest čerstvého ranního vzduchu jim vhání energii do žil, a tak na sebe hlasitě pokřikují, baví se a přitom živě gestikulují. Do hloučku diskutujících žen vrazí neomalený mladík spěchající s nákladem dřevěných palet na hlavě směrem k hlavnímu tržišti. Nedočkavé trhovkyně rozprostírají látky u prašné cesty, aby na nich vystavěly vysoké pyramidy z rudých rajčat. Ručně vyrobené cenovky jim odletí pokaždé, když kolem projede nákladní auto se zpívajícími dělníky na korbě. Vzduch postupně těžkne pod oblakem výfukových plynů ze starých polorozpadlých aut, které hrdinně brázdí křížem krážem prašné ulice Lusaky. Zatímco intenzita dopoledního slunce narůstá v aritmetických skocích, tep města se zpomaluje. Prodejci roztahují další slunečníky a chodci kopírují stíny budov. Ostré paprsky vysávají vodu z bahnitých kaluží zanesených odpadky.

Polední dusno střídá krátká přeháňka, která ohlašuje konec dlouhého období dešťů. Přestože půda je v lednu ještě podmáčená a většina rozblácených cest jen těžko sjízdných, síla slunce už oznamuje čas dozrávání exotického ovoce a zeleniny. Čas přívalových dešťů, který trvá od prosince do poloviny února, je pro obyvatele Zambie, již se živí převážně zemědělstvím, velice důležitý, neboť na bohatosti sklizně vždy závisí blahobyt rodiny. Země, hlavní živitelka většiny zambijských domácností, zaručuje pravidelný přísun nejrůznějších výpěstků, nejčastěji kukuřice, rajčat, kasavy, kořenové a listové zeleniny.

Období dešťů má ovšem také svou odvrácenou tvář. Hlínou udusané cesty se mění v neprůjezdná blátiště a mnoho vesnic tak zůstává na několik měsíců beznadějně odříznutých od okolních měst. I compoundy, chudinské, hustě obydlené okrajové čtvrti Lusaky, které postrádají asfaltové silnice, jsou v tomto čase téměř neprůchodné. Člověk buď musí jít pěšky a brodit se nad kotníky v bahně, nebo si vzít taxíka. Ani v jednom případě není jisté, že nezapadne do některé z hlubokých kaluží. Obyvatelé compoundů trpí pravidelně každý rok záplavami, které s sebou odnášejí jejich chatrné domky, ničí kukuřičná políčka a přinášejí epidemie cholery a malárie. Zambijská vláda se sice spolu s nevládními organizacemi snaží proti malárii bojovat kombinací distribuce moskytiér a sekáním vysoké trávy, i tak však umírá v důsledku této smrtící nemoci každým rokem více než patnáct tisíc lidí. Opakující se cholerové epidemie způsobené nedostatkem pitné vody, chybějící kanalizací a svozem odpadu vláda po léta přehlíží.

Lusaka je považována za jedno z nejrychleji demograficky rostoucích měst jižního regionu Afriky. Žijí zde přibližně dva miliony obyvatel různého etnického původu, kteří sem postupně migrovali ze severní, západní a jižní provincie. Etnická promíšenost obyvatel se projevuje mimo jiné také v tom, že každý Lusačan ovládá plynně čtyři i více místních jazyků. Lidé ve své mluvě kombinují několik jazyků dohromady a věty navíc prokládají anglickými slovíčky. Přestože angličtina je již od dob koloniální nadvlády úředním jazykem a její znalost představuje předpoklad lepšího života, ne všichni obyvatelé ji plynně ovládají.

Na rozdíl od stárnoucí Evropy pulzuje Afrika mládím. Ulice Lusaky se jen hemží dětmi a mladými lidmi, potkat zde člověka staršího padesáti let je stejně vzácné jako spatřit ženu za volantem. Každá rodina má průměrně pět a více dětí, není však výjimečné narazit na ženu, která porodila dětí deset. Jak říkají sami místní, „hojnost dětí a úrody je projevem boží přízně“. Odvrácenou stránkou demografického růstu je však vysoká úmrtnost. Ta je nepochybně dána šířící se pandemií AIDS, která Zambii naplno zasáhla na konci devadesátých let minulého století.

I přes rostoucí osvětu zůstává Zambie v tomto ohledu jednou z nejpostiženějších zemí subsaharské Afriky. Udává se, že v Lusace je touto nemocí nakažen každý pátý člověk. Boj s AIDS je výzvou jak pro vládní, tak i neziskové organizace přicházející s preventivními osvětovými programy, stejně jako pro lidové léčitele, kteří věří, že zázračný lék proti této zhoubné nemoci lze nalézt v říši bylin. Značný ohlas mezi lidmi mají také nejrůznější křesťanská uskupení hlásající zázračné uzdravení skrze víru v Ježíše Krista. Většina církví se to snaží řešit tím, že nabádá mladé lidi k věrnosti a sexuální abstinenci. Přestože jsou jejich rady míněny dobře, striktní odmítání kondomů, které rovněž hlásají, k řešení krizové situace příliš nenapomáhá.

Vedle AIDS představují vážnou hrozbu pro zdraví obyvatel také malárie a tuberkulóza, kterým podléhají nejčastěji malé děti a těhotné ženy. A je velice smutné, uvědomíme-li si, že obě nemoci jsou léčitelné a vhodné léky volně dostupné ve všech místních lékárnách. V případě malárie lidé většinou podceňují její příznaky a rozhodnou se vyhledat odbornou pomoc, až když je pozdě.

Celková zdravotní krize, se kterou se Zambie v současnosti potýká, je způsobena především zanedbáním zdravotnického systému. Přestože síť státních nemocnic a zdravotních středisek je v Lusace poměrně dobře rozvinutá, jejich služby jsou v porovnání s našimi na velmi nízké úrovni. Pro veřejná zdravotnická zařízení je typická špatná vybavenost, nedostatek lékařů a tím méně specialistů. Představme si, že by na celou Prahu, která odpovídá počtem obyvatel Lusace, byli k dispozici pouze dva oční lékaři a jeden psychiatr!

Přestože má každá rodina v Lusace zdravotní středisko v dostupné vzdálenosti, ne každá je ochotna za léčbu platit. V zemi totiž neexistuje systém veřejného zdravotního pojištění, a tak musí pacient při příchodu do nemocnice zaplatit paušální poplatek dvacet tisíc kwacha, což je v přepočtu asi devadesát korun. Tato částka pokryje kromě konzultace s lékařem také výdaje na základní léky. I tak je ale pro mnoho obyvatel Zambie, z nichž polovina balancuje na hranici chudoby, tato částka příliš vysoká. Výdaje na zdravotní péči jsou z nutnosti obětovány ve prospěch nákupu základních potravin.

Když už lékaře navštíví, málokdy základní prohlídka postačuje. Pacienti trpící chorobami, které vyžadují specializovanou pomoc nebo okamžitou operaci, musí často zaplatit horentní sumy. Lidé, kteří během svého života naspoří jen stěží na školné pro děti, si tento výdaj z vlastních zdrojů nemohou dovolit. A když se jim podaří půjčit si peníze od příbuzných, ani tak nemají vyhráno. Mnohem důležitější než hotovost jsou totiž kontakty. Bez nich se pacienti pouze zapíší do pořadníku, čekají na operaci i několik let a mnohdy zemřou dříve, než na ně dojde řada.

Ač volí většina obyvatel Lusaky západní medicínu jako první možnost léčby, často se od ní odchýlí a vyhledává pomoc u některého z tradičních léčitelů, kterých je ve městě nepřeberně. Víra v duchy, čarodějnice a magické předměty, jež tvoří základ tradiční medicíny, je v podvědomí místních hluboce zakořeněna. V zázračnou moc bylin, kouzel a magie věří takřka každý bez ohledu na věk a vzdělání. V denním tisku se lze například běžně dočíst, že ten či onen politik vděčí za svůj nenadálý úspěch mocnému kouzlu, vyrobenému ze směsice zázračných bylin a lvího tuku.

Ngangové, jak jsou tradiční léčitelé v Zambii nazýváni, se těší značnému respektu a lidé k nim mají větší důvěru než k veřejnému zdravotnickému systému. K podtržení své prestiže užívají před jménem oslovení doktor, stejně jako evropští lékaři. Obyvatelé Lusaky i sami léčitelé považují západní medicínu za důležitý, nicméně pouze doplňkový způsob léčby. Její účinnost je vnímána jako omezená, neboť podle většiny místních je na řešení specifických afrických problémů krátká. Nedůvěra spočívá také v tom, že pacientům připadne jazyk lékařů nesrozumitelný a diagnostika chorob nevěrohodná.

Na rozdíl od té západní zohledňuje tradiční medicína lokální kontext. Ngangové neberou nemoc pouze jako narušení psychofyzické integrity člověka, ale kladou důraz také na její sociální a duchovní ukotvení. Nemoc je tak nahlížena v mnohem širším měřítku — jako neštěstí, utrpení či zlo. Tradiční léčitelé se nespecializují pouze na choroby v našem slova smyslu, ale na nejrůznější problémy, jako je například neúspěch v manželství, smůla v podnikání, neúroda či nepřízeň duchů. V tradičním kulturním kontextu je příčina nemoci spojována buď s agresí určitého člověka — čaroděje, nebo rozhněvaného ducha či předka. Ne každá nemoc je však interpretována v těchto kategoriích. Některé smrtelné choroby, například AIDS, TBC, malárie nebo rakovina, jsou místními nahlíženy jako „přirozené“, pocházející od Boha. Naproti tomu duševní nemoci, tedy ty, jež jsou způsobeny čarodějnickým útokem či rozhněvaným předkem, přicházejí obvykle znenadání, bez zjevné příčiny, a epizodicky se v průběhu života opakují. S jistotou je lze rozpoznat podle toho, že jsou doprovázeny symptomatickými sny.

Fenomén čarodějnictví, který existuje v Africe již od předkoloniálních dob, prošel v průběhu historie pouze nepatrnými proměnami. Víra ve zlé čaroděje je velmi hluboce zakořeněná v místní kultuře a prostupuje lidskou mysl napříč generacemi. A co vlastně čarodějnictví znamená? V nejširším slova smyslu můžeme říct, že jde o představu, způsob, jakým se člověk vyrovnává s existencí zla ve světě a v životě. Obviňování druhých z vlastního neštěstí však nevyplývá z neznalosti jeho příčin, jak bychom se mohli mylně domnívat. Afričané často vědí, jak k danému neštěstí došlo, tedy čím byla nemoc způsobena. Na rozdíl od nás je však víc zajímá důvod — proč se neštěstí přihodilo zrovna mně a právě teď…

Představme si modelovou situaci, že staré auto s vaší tetou a bratrancem havaruje, protože mu selžou při jízdě z prudkého kopce brzdy. Evropan by se v první řadě soustředil na objasnění objektivních příčin nehody. Po zjištění, že se brzdy prostě opotřebovaly a za havárii nenese nikdo osobní zodpovědnost, by se spokojil s konstatováním, že šlo o nešťastnou náhodu a velkou smůlu. Afričana by však objektivní příčiny nehody zajímaly pouze okrajově. Mnohem víc by ho trápilo, proč se havárie stala právě jeho rodině. A jelikož v africkém chápání pojem nešťastné náhody prostě neexistuje, rodinné neštěstí by bylo automaticky interpretováno jako úmyslná agrese čaroděje.

Lidé v Zambii věří, že čaroděj je lidská bytost nadaná schopností proměňovat se v noci v hada či jiné zvíře, proniknout nepozorovaně do domu spící oběti a ublížit jí pomocí magických kouzel. Jeho záškodné jednání je motivováno závistí a žárlivostí. Věří se, že se čaroděj nachází vždy v nejbližším rodinném kruhu či těsném sousedství. Nejčastěji za něj bývá označen ten, kdo se nějakým způsobem vymyká průměru: je příliš úspěšný, bohatý a odmítá se navíc o svou slávu či peníze podělit s ostatními. Čaroděj je symbol úspěchu, ale také hamižnosti a sobectví. Představuje odvrácenou stránku rodinné solidarity, vzájemnosti a lásky, které představují nejcennější hodnotu mezi příbuznými.

Rodinná soudržnost se projevuje také ve vnímání nemoci, která není v Africe nikdy individuální záležitostí, ale týká se blízké i vzdálené rodiny. Příbuzní nemocnému poskytují finanční i psychickou podporu, doprovázejí ho k léčiteli a účastní se s ním věšteckých seancí. Kromě toho posuzují také pravdivost diagnózy, efektivitu léčby a spolurozhodují o budoucích krocích. Solidarita s nemocným je v Zambii vnímána jako samozřejmost, ale zároveň i morální závazek. Každý výdělečně činný člen rodiny má povinnost na nemocného přispět. V opačném případě je rodinou zavržen, odsouzen a označen za zloducha — čaroděje.

Lidská solidarita je v širším měřítku sdílena také mezi obyvateli Lusaky. Anonymita a lhostejnost, se kterými se tak často setkáváme v našich velkoměstech, je pro Lusačany naprosto neznámá. Dokladem jsou veřejné sbírky na zaplacení pohřbu. Pozůstalí vybaveni miskou a podomácku zhotoveným dokumentem opatřeným fotkou a údaji o nebožtíkovi procházejí compoundem a vybírají od kolemjdoucích peníze na poslední rozloučení. S údivem jsem pozorovala, jak každý, kdo byl požádán, bez jakýchkoli dotazů vložil peníze do misky a připsal své jméno a výši příspěvku na seznam. Když jsem se v Lusace s tímto běžně rozšířeným zvykem setkala poprvé, přistupovala jsem k němu s nedůvěrou typickou pro Evropana, jenž má vydat jakýkoli obnos cizímu kolemjdoucímu na základě těžko ověřitelného příběhu. Odmítavý postoj, který jsem už dříve zaujímala jako obranu proti žebrajícím dětem na ulici, nebyl v tomto případě na místě. Mé vykrucování vyvolalo u místních vlnu nevole. Rozkřičeli se na mě výběrčí sbírky, lidé z protějšího pohostinství i ze zaparkovaného autobusu. Pochopila jsem, že pokud chci v klidu odejít, musím přispět. Při dalším plánování svého skromného výzkumnického rozpočtu jsem tedy kromě výdajů za dopravu a stravu započítala také poplatky na pohřby.

Smrt jako nedílná součást života je smutnou každodenní skutečností. Pohřby a smuteční průvody jsou v Lusace na denním pořádku. Stejně jako u nás i tam smrt nenávratně rozvrací rodiny a pozůstalým zůstává jen beznaděj. Poznala jsem mnoho dětí a mladých lidí, kteří ztratili jednoho nebo oba rodiče. Ti šťastnější našli nový domov u příbuzných, jiní skončili souhrou osudu na ulici. Mnoho mých afrických přátel se kromě vlastních dětí staralo minimálně o jednoho sirotka z blízké či vzdálené rodiny. Při míře chudoby, která v Lusace panuje, je ovšem každý další strávník velikou zátěží pro rodinný rozpočet.

V případě péče o sirotky funguje solidarita mezi příbuznými na bázi vnuceného pravidla. Náhradní rodina málokdy přijme nevlastní dítě za své — a podle toho s ním také zachází. Sirotci musejí i v raném dětství namísto studia tvrdě pracovat, aby si svůj chléb zasloužili. Trauma ze smrti rodičů je tak navíc umocněno špatným zacházením v náhradní rodině. Ovšem jakkoliv těžký osud tyto sirotky postihl, stále jsou na tom lépe než „děti ulice“. Jejich počet v Zambii rok od roku stoupá a představuje vážný sociální problém. Co s nimi? Přestože při farnostech funguje řada sirotčinců, jejich kapacity zdaleka nemohou pojmout všechny, kteří se v této tíživé situaci ocitnou. Žebrající děti na ulici jsou děsivými přízraky neskutečné chudoby.

Chudoba Zambie, stejně jako mnoha dalších zemí subsaharské Afriky, má své kořeny v poměrně nedávné době. Svržení koloniální nadvlády a získání nezávislosti v roce 1964 s sebou přineslo optimismus typický pro nové začátky. Šedesátá a sedmdesátá léta přinesla ekonomický růst a celkovou prosperitu státu. Autoritativní socialistická politika prezidenta Kennetha Kaundy (1964–1991) se však brzy ukázala jako kontraproduktivní. Průmysl, jednostranně orientovaný na těžbu a vývoz mědi, se na začátku osmdesátých let v důsledku dramatického poklesu cen na světových trzích zhroutil jako domeček z karet. Překotná urbanizace v kombinaci s rychle rostoucím počtem obyvatel přinesla neblahé důsledky. Tisíce lidí, kteří dosud pracovali v měděných dolech na severu země, se hromadně stěhují do Lusaky za vidinou lepší budoucnosti. Velkoměsto je přitahovalo. Bohužel jim však mohlo stěží nabídnout spokojený život. Přistěhovalci mířící do Lusaky s celými rodinami se tak rázem ocitli bez práce a bydlení. Představitelé vlády a tvůrci plánu města, kteří s takto masivní imigrací nepočítali, nedokázali situaci operativně řešit. Jako důsledek krize bydlení se začaly v okolí Lusaky rozrůstat provizorní compoundy, neutěšené chudinské čtvrti.

Zambijská vláda se snažila socioekonomickou krizi osmdesátých let řešit ve spolupráci s mezinárodními finančními organizacemi řadou aktuálně navrhovaných programů. Optimismus rozvoje prosazovaný Světovou bankou a Mezinárodním měnovým fondem se však v devadesátých letech změnil ve zlý sen. Očekávaná modernizace selhala a žádaný rozvoj nenastal. Sen o lepší budoucnosti se rozplynul jako pára nad hrncem. Země upadla do ještě hlubší ekonomické krize než předtím. Namísto blahobytu přišla nezaměstnanost, pokles vzdělanosti a zhoršení zdravotnické péče.

V současné době dosahuje nezaměstnanost v Lusace dvouciferných čísel. Dnešní mladí lidé, na rozdíl od generace svých rodičů, která žila z výhod socialistického státu, nemají jinou možnost než se o živobytí postarat sami. Dlouhodobě stagnující ekonomika a vysoká míra korupce se nesmazatelně podepsaly na nynější podobě trhu práce. Jako důsledek neschopnosti vytvářet nové pracovní pozice a vzhledem k nízké efektivitě práce panuje v mnoha sektorech „přezaměstnanost“. Je například běžné, že v restauracích připadne na každý stůl jeden i dva číšníci. Za prodejním pultem v pekárně se můžete setkat s větší řadou prodavačů než nakupujících — než se chleba dostane k zákazníkovi, projde několika páry rukou. Zajímavé jsou také zástupy pomocníků u pokladen v obchodních střediscích. Funkce těchto „pytlíkářů“, jak jsem si je pojmenovala, je skládat nákup každého zákazníka do igelitových tašek.

Problém nezaměstnanosti řeší mnoho obyvatel Lusaky takzvanou sebezaměstnaností. Lidé jsou zde neuvěřitelně tvořiví a dokáží si vždy poradit. Téměř každý se věnuje domácímu kutilství a své originální výrobky pak prodává u cesty. Vedle klasického nábytku ze dřeva tu můžeme spatřit třeba nábytek vyrobený z použitých zátek od coca-coly. Muži se s oblibou věnují všemožným opravám. Podél cesty compoundem se to jen hemží opraváři bot, starých aut a použitých spotřebičů. Jednou jsem byla svědkem toho, jak jakýsi zapálený kutil použil náhradní díl ze staré pračky na opravu svého vozu. Po funkčnosti jeho „zlepšováku“ jsem raději nepátrala.

Domácí kutilství, oblíbená forma přivýdělku, může být jen stěží hlavním zdrojem příjmu. Proto se muži jakožto živitelé rodin snaží hledat práci s pravidelnou mzdou. Výběr je však při jejich nízké vzdělanosti dost omezený. Pozice hlídače veřejných nebo soukromých objektů je velmi oblíbená, neboť nevyžaduje žádné zvláštní dovednosti a může ji vykonávat téměř kdokoliv. Při procházce centrem Lusaky se našinci naskytne nevídaný pohled — před každou komerční budovou či soukromou lodžií postává několik strážců v uniformě a černých holínkách vybavených střelnou zbraní za opaskem. Hlídači se to jen hemží také v bohaté čtvrti Kabulonga, kde žijí pouze Evropané a zámožná africká elita. Před branami luxusních domů lemovaných bustami lvů na podstavcích postává několik hlídačů a uvnitř se pohybuje kohorta sluhů. Každá rodina má svého zahradníka, kuchaře, uklízeče, pradlenu a řidiče jako za zlaté éry kolonialismu.

Ne každému se však v životě poštěstí najít si dobře placenou práci v Kabulonze. Většina Lusačanů se živí prodejem nejrůznějšího zboží v Sowetu — hlavním tržišti v centru města. Rozlehlá džungle nahusto postavených papundeklových stánků a hemžících se lidí je místem, kde panuje čilý ruch a zmatek. V labyrintu rozbahněných uliček vyznačených pytli s pískem se může cizinec nejen lehce ztratit, ale často je také okraden. Když jsem se i přes varování svých přátel vypravila do Soweta poprvé, můj strach z okradení přemohl záhy vjem mnohem intenzivnější — zápach z odpadků, které leží všude kolem. Rozbahněná stoka plná hnijícího ovoce, tetrapaků od kukuřičného piva a plastových lahví se táhne podél tržiště a je smutným mementem odvrácené strany konzumu.

Většina zboží, které zde stánkaři nabízejí, pochází z rozkradené humanitární pomoci určené původně pro sousední Malawi, odkud je dále pašována. Obchoduje se tu se vším možným — od obnošeného oblečení, opotřebovaných hraček a spotřebičů až po náboženskou literaturu. Můžete si tady bez obtíží pořídit nové lewisky za pakatel, náhrobní kámen, stejně jako získat oficiální úřední razítko na doklad. Tak jako jinde v zemích třetího světa ani zde nejsou ceny pevně dané a místní očekávají, že s nimi budete smlouvat. V případě bělocha však nehrají roli ani tak jeho vyjednávací schopnosti jako spíše barva kůže. Ta ho vždy předem znevýhodní — obchodník nasadí automaticky vyšší cenu než místním.

Tržiště je také místem koncentrace tradičních léčitelů, kteří nabízejí rozmanité služby. Většina z nich pochází ze sousedních zemí, Tanzanie nebo Malawi. Jejich velká konkurence je patrná již z inzertních cedulí při vchodu do tržiště. Prohlížím si s úsměvem jedno z oznámení, kde stojí: Chcete vyhrát soudní spor, povýšit v práci, svést svého vysněného muže, být v posteli jako Maradona na hřišti? Navštivte doktora Mapulo z Malawi! Po chvilce rozmýšlení se odhodlám vstoupit do malého chatrného stánku. Doktor Mapulo, starší a na první pohled milý muž, nikterak neskrýval překvapení z návštěvy muzungu (bělošky) a vřele mě přivítal. „Chcete koupit nějaká afrodiziaka, mutototo, nyangana, muito…“ pokračuje výčtem bylin v místním jazyce a ukazuje prstem na stůl, kde má všechna svá léčiva rozprostřena před sebou. Překvapení, které je teď pro změnu na mé straně, maskuji smíchem. Vysvětluji mu, že jsem studentka antropologie, která sem přijela dělat výzkum o tradičním léčitelství. Doktor Mapulo, který patrně v duchu přemítá o pravém účelu mé návštěvy, mi pro jistotu ukazuje svůj certifikát lidového léčitele. Tento oficiální dokument vydaný Asociací tradičních léčitelů v Zambii je podle všeho zvyklý předkládat na vyžádání namátkové kontroly.

Tepající srdce Soweta je poblíž hlavního autobusového nádraží. Nachází se zde zastřešená část tržiště, kde se obchoduje především s nápoji a potravinami. Své zboží tu nabízejí provizorní obchůdky s alkoholickými nápoji, rozlehlá rybárna a také masna, kde se vždy ráno porazí a naporcuje několik kusů dobytka. Maso se prodává syrové anebo pečené. Potravinová sekce Soweta je tou nejrušnější. Kramářské vykřikování cen, jímž se prodejci snaží nalákat zákazníky, se mísí s reprodukovanou hudbou od stánků s občerstvením. Někteří prodavači důmyslně šetří svůj hlas i čas tak, že si cenovou nabídku nahrají na kazetu a tu pak pouštějí stále dokola. Lidé se do toho překřikují, smlouvají o ceně, a mezi nimi projíždějí rychlým tempem zásobovači s kolečky plnými ananasů, mang a jiného ovoce, které zrovna dorazilo nákladním autem před tržiště.

V nabídce prodejců mě nejvíce zaujala spousta exotického ovoce i zeleniny bizarních chutí i tvarů, při jejichž ochutnávání jsem zažila nejedno gastronomické překvapení. Jsem od přírody mlsná a zvědavá, takže jsem se vrhala do každého neznámého jídla jako do nového dobrodružství. Některé potraviny, které jsem okusila poprvé, mě překvapily svou neutrální až nepříjemnou chutí. Například pečená kasava, místní kořenová zelenina, kterou domorodé ženy prodávaly u cesty, chutnala podobně jako omítka ze zdi. Jak si ji aspoň pamatuji z dětství. Přijít na chuť maniokové kaši také nebylo snadné. Ta svou konzistencí i chutí připomínala hnědou kašičku, kterou s oblibou připravují děti na pískovištích a vzájemně ji ochutnávají.

Mezi neznámou, pro zvídavé turisty lákavou pochutinu patří bezesporu pražené housenky. Místní je sbírají, suší na slunci a prodávají v papírovém kornoutku jako burské oříšky. Vyhlášenou specialitou jsou také kapenty — sušené stříbrné rybičky. Stejný název se v místním jazyce vžil také pro označení žen „poběhlic“, které nemají čas pro samou zábavu manželovi uvařit pořádné jídlo. Kapenty k večeři, podobně jako instantní polévka z pytlíku pro Evropana, navozuje u mnoha Zambijců představu špatné kuchařky. Žena, která k večeři servíruje kapenty, prostě na vyváření jaksi nemá čas, ovšem daní za rychlost přípravy pokrmu je jeho nepříliš valná chuť.

Co však místní zbožňují, je nsima. Oddávají se jí ráno, v poledne i večer. Je pro ně vším a bez ní si nedokáží představit svůj život. Nejedná se o božstvo, jak by se mohl čtenář mylně domnívat, ale o hustou kaši z kukuřičné mouky, základní potravinu v Zambii. Vaření nsimy ve velkých kotlích nad otevřeným ohněm lze spatřit téměř všude — na návsích, před domem, u cest i na nádraží. Kaše se tradičně podává s rajčatovou omáčkou, kousky hovězího masa a spařenými zelenými listy kasavy. Člověk se po vydatné nsimě, stejně jako po českých knedlících, jen neochotně pouští do jakékoliv fyzické aktivity. Ukazuje-li navíc teploměr nad čtyřicet stupňů, není se čemu divit. To je pak každý rád, že si na chvíli vydechne ve stínu pod nejbližším stromem. Podobně jako jinde v zemích stejné zeměpisné šířky také v Zambii lidé v parné poledne s oblibou odpočívají na rohožích ve stínu stromů. Jak zvláštní pohled se cizinci často naskytne, když vidí skupinku polehávajících mužů na okraji prašné cesty v centru města, vedle nichž připravují jejich ženy nsimu na otevřeném ohni. Proč by muži chodili z práce domů na oběd, když mohou ženy s hrnci na hlavách přijít za nimi?

Zambijské ženy se svým mužům často přizpůsobují. Role matek a pečovatelek je hlavní náplní jejich života a odkazuje je do sféry domácnosti. Pokud nemůže mít žena děti, a tudíž nenaplňuje společností danou roli, ztrácí pro svého muže význam. Jak říká jedno africké přísloví: „Žena, jejíž synové zemřeli, je bohatší než žena neplodná.“ Manžel, jakkoli by svou ženu miloval, se ji nezdráhá bez výčitek opustit a nahradit ji jinou — plodnou. V Zambii je totiž naprosto nemyslitelné, že by reprodukční vada mohla být také na straně muže. Takto si přece příroda s muži nezahrává! Manžel neplodné ženy má právo nárokovat zpět peníze od její rodiny, které jim zaplatil v den svatby jako lobolu — poplatek za nevěstu. Lobolu může žádat zpět také v případě, že je mu jeho žena nevěrná.

Z hlediska místního zvykového práva představuje cizoložství, hned vedle vraždy, krádeže a čarodějnictví, jeden z nejzávažnějších přečinů. Nevěrná žena nejenže je vyhnána s dětmi z domu manžela, ale mnohdy se nemůže vrátit ani ke své původní rodině, neboť ji svým činem zahanbila. Naproti tomu „tolerance“ nevěry u mužů je obrovská. Zambijské ženy tiše, byť nesouhlasně trpí zálety svých manželů. Muži se v duchu polygamie, která byla typickým základem rodinného uspořádání před rozmachem křesťanství, nezdráhají mít několik žen současně. Vždyť mít hodně žen v minulosti znamenalo, že muž je bohatý a má společenský respekt!

V dnešní době už to neplatí. Lze říci, že mnohoženství není v módě. Progresivní křesťanské církve ovládající společenský život mládeže vybízejí k respektování monogamie jako jediného a správného rodinného modelu. Nostalgie po zakázaném mnohoženství se tak promítá do fenoménu zcela nového, a tím je promiskuita u mužů. Na rozdíl od ženské prostituce, která mnohdy představuje jedinou strategii pro přežití, u mužů je časté střídání partnerek spíše rozmarem. Zvyšující se promiskuita zambijských mužů s sebou přináší vedle řady zdravotních rizik také krizi manželství a rodiny. Pro ženy, které jsou na mužích často finančně závislé, představuje záletnictví partnera výrazný odliv financí z rodinného rozpočtu. Především tehdy, je-li ve hře mimomanželské dítě, z jehož péče se manžel musí vyplatit vysokou částkou. Ženy se ve strachu o ztrátu zázemí snaží všemožnými způsoby jejich chování omlouvat. Muži se naopak se svými milenkami nijak netají. Jako hlavní živitelé rodiny mají jistotu, že je jejich ženy nikdy neopustí. Kam by s dětmi šly a kdo by je živil? Rozvedená žena s dětmi je totiž „na trhu manželství špatně obchodovatelná“, jak říkají místní. Tento stav si uvědomují i podváděné ženy. V případě manželovy nevěry se tak snaží v lepším případě milostnou aféru ignorovat, v horším obviňují z celé situace samy sebe.

Manželské problémy řeší lusacké ženy v kostelech. Zde fungují jakési ženské kluby, kde se manželky ve volném čase scházejí. Vedle otázek výchovy dětí zde ženy probírají, jak pečovat o své muže, aby si udržely jejich pozornost a lásku. Když jsem jednou dopoledne tento klub navštívila, nevěřila jsem vlastním uším. Nevěra manželů, hlavní téma hovoru, byla spojována s nedostatečnou péčí manželek o své muže. Hned se mi na mysl vkradla věta mé maminky, která tvrdí, že „chlapi, co chodí každý den do hospody, mají doma špatné hospodyňky“. V lusackém kontextu by její myšlenka zněla ještě trefněji: „Ti, co chodí každý den za cizími ženskými, mají doma špatné milenky.“

Ženy v klubech si navzájem radí, jak vylepšit své role manželek a pečovatelek. Starší poučují mladé, kterak mají správně muže koupat a masírovat, jak jim doma tančit a samozřejmě jak uspokojit jejich žádostivost. Na jednom sezení v ženském klubu jsem se například dozvěděla, že správná manželka by měla umět nejen uspokojit rozličné mužovy potřeby, ale také obdělávat pole a porodit a vychovat tolik dětí, kolik jen dopřeje Bůh. Zatímco místní ženy byly na své role náležitě pyšné, já měla co dělat, abych se vzpamatovala z kulturního šoku.

Tento šok se vracel pokaždé, když jsem na ulici viděla ženu s dítětem přivázaným na zádech, současně nesoucí kanystry s vodou v ruce a pytel uhlí na hlavě. A za ní pyšně kráčel její manžel s prázdnýma rukama. Tento obrázek se mi vryl nesmazatelně do paměti. Evropance vychované v duchu zásad staromódního gentlemanství nebo moderní genderové rovnosti se při každé takovéto situaci automaticky vnucuje otázka, proč jí proboha ten ničema nepomůže? Když jsem se jednou osmělila a položila tuto vtíravou otázku takovému kolemjdoucímu páru, odpověď zněla překvapivě: „Muž, který doprovází ženu na cestě, musí mít volné ruce, aby v případě nebezpečí operativně zasáhl a ženu ochránil.“ Inu, jiný kraj, jiný mrav, pomyslela jsem si…

Po několika měsících strávených v Lusace jsem postupně pochopila, že i přes rozdíly v chápání rolí mužů a žen se zambijské ženy těší ve společnosti velkému respektu. Každá dívka nad dvacet let je chápána jako matka a podle toho je také muži uctivě oslovována „mama“, jako by byla jejich vlastní matkou. Muž ctí ženu jako přirozenou autoritu a nedovolí si ji byť jen náznakem urazit.

Zatímco ženy se starají o děti a domácnost a ve volném čase navštěvují kostely, muži si našli zálibu v motorismu. Stejně jako jinde na světě i zde má pro ně tato zábava zvláštní kouzlo. Ať už ve starém ojetém nissanu s utrženým výfukem nebo nové terénní toyotě, Lusačané milují rychlou jízdu. Tito v jádru milí a nekonfliktní lidé se však za volantem projevují dost agresivně. Neustále na sebe troubí, hlasitě pokřikují a nemají žádný respekt pro chodce. Přejít v centru města za plného provozu vozovku vyžaduje od člověka neznalého místních poměrů notnou dávku odvahy. Přecházení frekventované silnice je jistý druh adrenalinového sportu vyžadující všemožné strategie. Nejprve chodec číhá několik minut osamocen na kraji vozovky. Ve chvíli, kdy se k němu připojí větší počet lidí a na cestě vznikne skulinka mezi auty, přichází akce. Všichni se společně vrhnou do vozovky mezi rozjetá troubící auta jako jedno tělo. Tato riskantní akce je jedním ze způsobů, jak přimět řidiče, aby alespoň krapet zpomalili. Vidí-li totiž řidič pouze osamoceného chodce, nejenže nezpomalí, naopak ještě šlápne na plyn! Jak jsem brzy pochopila, každé místo přechodu vyžaduje jinou strategii. Na cestě, kde se tvoří pomalé kolony, je například lepší mezi popojíždějícími auty kličkovat jako zajíc. Ačkoliv se mi podařilo několikrát cestu v centru Lusaky přejít bez újmy, traumatické zážitky ze složitých křižovatek mě přiměly k tomu, že jsem se nechala napříště místními převést přes cestu za ruku jako malé dítě.

Zajímavou sortou řidičů, a to nejen v Africe, jsou taxikáři. Taxikářem se může v Lusace stát každý, kdo vlastní ojeté auto a umí řídit. Platný řidičský průkaz nebo taxikářská licence představují nadstandard. Taxíky, na první pohled nerozeznatelné od jiných aut, jsou v naprosto havarijním stavu. Vzpomínám si, jak jsem jednou vpodvečer zastavila taxikáře, kterému nejenže nesvítila světla a chybělo zpětné zrcátko, ale navíc řídil opilý a bos. Jindy, když jsme s kamarádem mířili na nedalekou krokodýlí farmu, jsme zase narazili na šoféra, který v průběhu cesty neustále měnil předem dohodnutou cenu jízdného. Kdykoliv jsme měli k ceně nějakou připomínku, zesílil autorádio tak razantně, že nebylo slyšet vlastního slova. Jeho arogantní chování v kombinaci s lůžkovou úpravou za volantem a několik promile alkoholu v krvi mého jinak velice klidného kamaráda natolik vytočilo, že se odhodlal k rázné akci — zatáhl za jízdy ruční brzdu a uprchl z auta.

I přes mnohé nástrahy je cesta taxíkem vždy rychlejší a spolehlivější než městská hromadná doprava v blue busech, jak se těmto starým modrým japonským mikrobusům říká. Blue busy, brázdící cesty z centra do všech okrajových čtvrtí, vytvářejí typický kolorit Lusaky. Přestože mají kapacitu dvanácti míst, běžně se do nich stěsná kolem dvaceti cestujících. Nápadně připomínají pojízdnou konzervu se sardinkami. Lidé sedící vzadu tisknou tváře na boční okýnko, které nejde otevřít, a zhluboka oddechují v dusivém vedru. Že už se přistupující matka s dětmi a taškami nemá kam vejít? Ale kdepak! Tašky se šoupnou pod nohy cestujících a děti se jim posadí na klín. Pán sedící přede mnou si kupuje ranní tisk a všichni mu nakukují přes rameno, aby si přečetli nejnovější zprávy. Když se chystá otočit další list, paní za ním ho zastaví, že má ještě počkat, než dočte článek na předchozí stránce. Mé každodenní cesty do města byly vždy plné zážitků. Zvláště vpodvečer, když zapadlo slunce. Centrální autobusové nádraží se rázem zaplnilo prodejci, kteří se snažili se svými taškami plnými zboží dostat za každou cenu do posledních autobusů odjíždějících do vzdálených compoundů.

Autobusy se rychle plnily lidmi a rozjížděly se jeden za druhým všemi směry. Jen ten náš, s nápisem Kabulonga, byl stále poloprázdný. Do této luxusní čtvrti totiž jezdí autobusem jen služebnictvo a občas nějaký ten dobrodruh. Louskala jsem vařené buráky a sledovala podvečerní mumraj na nádraží. Náhle mou pozornost upoutal pán v protějším autobuse, který si objednával pootevřeným okýnkem párek od korzujícího prodejce. Asi už nemohl vydržet hlady domů na nsimu, pomyslela jsem si. Obchodník zavěsil velký igelitový pytel s vřící vodou a s párky na zpětné zrcátko autobusu a zalovil v něm. Vytáhl jeden kus a podal ho zákazníkovi výměnou za zmuchlané bankovky. Než si je však stihl přepočítat, řidič se nečekaně rozjel. Mladík se pohotově rozběhl vedle autobusu a za jízdy sundal pytel dolů. „Ještě hořčici!“ křičel na něj zákazník z okýnka a natahoval ruku s mastným párkem. Poctivý obchodník, loajální ke svému zákazníkovi, neváhal pádit za autobusem dál, aby mu vyhověl. Prsknout v běhu hořčici na vlající párek se však ukázalo jako nadlidský výkon. Snažil se, seč mohl, ale hořčice dopadala všude tam, kam neměla — na poskakující plechy autobusu, vytahané tričko prodejce i na japonské digitálky nakupujícího. Kdo by čekal, že se po několikerém nezdaru nechá obchodník odradit, mýlil by se. Mladík následoval autobus až na samý výjezd z nádraží. Holt, můj zákazník, můj pán, napadlo mě bezděčně.

Sledovala jsem tento výjev z okýnka a neubránila se výbuchům smíchu. Starší paní, co seděla vedle mě, byla mým hlasitým projevem očividně konsternována. Otočila se na mě a káravě povídá: „Čemu se tak směješ, seš blázen nebo co?“ Byla bych jí ráda odpověděla, ale nemohla jsem samým smíchem ani popadnout dech, natož jí slovy popsat, co jsem před chvílí viděla. Stejně by to nepochopila, řekla jsem si v duchu a chechtala se dál, takže jsem v očích všech cestujících musela opravdu vypadat jako šílená.

Zbožňuji atmosféru cizokrajných nádraží. To lusacké autobusové je rušnou tepající křižovatkou, kde se setkávají lidé z různých koutů země, aby si zde s druhými vyměnili zboží, informace nebo prostě jen tak někam cestují. U natěsno zaparkovaných autobusů se navzájem překřikují prodejci lístků, aby k sobě přitáhli co nejvíc cestujících. Ti se mezitím prodírají úzkými uličkami mezi autobusy, plně obtěžkáni nejrůznějšími zavazadly — peřinami převázanými motouzem počínaje a živou drůbeží konče. Pro samý rámus tu není slyšet vlastního slova. Motory řvou, konduktéři vykřikují, děti vřískají a reproduktor zavěšený na stánku s občerstvením prská disko melodie, div nespadne na zem. Hotový blázinec! Místní, byť putují jen do vedlejšího města, si vyhrazují na cestu celý den. Není divu, vždyť jízdní řád neexistuje. Lidé jsou zvyklí trávit čekáním v horku i několik hodin, než se autobus naplní, aby mohl vyrazit.

Bezpochyby zajímavou podívanou skýtá příjezd dálkových autobusů. Než dálkaři vůbec stihnou zaparkovat, na nádraží propukne hotový poprask. Jako první vystartují taxikáři, kteří si suverénně doběhnou pro své zákazníky až na schůdky autobusu. Nehledě na jejich zájem či nezájem o odvoz drapnou prvního, který se namane, respektive jeho zavazadlo. Přemožený cestující tak nemá jinou možnost než řidiče následovat až do jeho vozu zaparkovaného před nádražím. Po první vlně taxikářů se vyrojí houf čilých maloprodejců, vnucujících cestujícím nejrůznější zboží — od froté ručníků přes zimní šály až po motorový olej. Jelikož jsou cesty autobusem dlouhé a řidiči příliš často nezastavují, na své si přijdou také toaletářky. Kdyby to bylo jen trochu možné, donesly by své zaneřáděné záchodky až před autobus, jen aby vydělaly.

Vzpomínám si, jak jsme se jednou s kamarádem vydali na cestu do necelých tři sta kilometrů vzdáleného Livingstonu. Přestože měl autobus původně vyjet v poledne a cesta nám neměla zabrat víc než čtyři hodiny, dorazili jsme na místo až ve dvě ráno. Což o to, cesta po nově vybudované asfaltce by uběhla rychle, horší je to ale s nekonečným čekáním na odjezd! Když jsme viděli, jak nás po dvou hodinách čekání míjí jeden autobus za druhým, a všechny naším směrem, litovali jsme, že jsme si koupili lístky předem. Samozřejmě že jsme zkusili na řidiči vymáhat jízdné zpět, ten nás ale odbyl slovy, že byznys je byznys, a poslal nás zpátky do autobusu. „Buďte v klidu a čekejte s ostatními, za chvíli se pojede,“ uzemnil nás a demonstrativně nastartoval. Vzduch na palubě, který byl ve čtyřicetistupňovém vedru už tak nedýchatelný, přerazil rázem zápach spálené nafty. Okýnka i čela cestujících se rosila a atmosféra v autobuse viditelně houstla. Malé děti začaly být neklidné a jejich matky se dožadovaly okamžitého odjezdu. Uběhla další hodina a řidič se konečně rozjel. Chválabohu! zvolali jsme všichni v duchu radostí.

Naše nadšení z jízdy však trvalo jen do chvíle, než jsme zjistili, že řidič se s námi rozjel jen proto, aby provedl strategický manévr — malé kolečko kolem nádraží. Jeho snaha zchladit fyzicky i psychicky rozpálené pasažéry mu ale nevyšla. Lidé nadávali ještě víc než předtím. Po této lekci jsme začali seriózně zvažovat, že od výletu na vodopády upustíme a pojedeme jindy. Promýšleli jsme všechny možnosti, když vtom nám již důvěrně známý řev motoru ohlásil druhý odjezd. Že by se nám konečně po pěti hodinách čekání podařilo odjet? Sledovala jsem zadním okýnkem, jak se mi pomalu ztrácí nádraží za obzorem, a začala jsem svému zbožnému přání dokonce i věřit.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Můj soused je čaroděj.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.