ZDENKA KMUNÍČKOVÁ

NAKLADATELSTVÍ EPOCHA

Copyright © Zdenka Kmuníčková, 2010

Cover art & Illustrations © Bára Čechová, 2010

Cover & Layout © Zbyněk Hraba, 2010

Czech Edition © Nakladatelství Epocha, Praha 2010

ISBN 978-80-7425-043-9

Věnováno těm, jejichž duši život nešetří.

Poděkování

Děkuji paní Janě Kalíškové za její všestrannou pomoc při veškeré mé činnosti.

Děkuji své rodině za zázemí, jež mně s pochopením poskytuje.

Jsem velice vděčná výtvarnici MgA. Barboře Čechové za její půvabné obrazové spolutvoření této knížky a panu Zbyňku Hrabovi za její vnímavě vtipnou celkovou podobu.

Nakonec, leč v první řadě, děkuji Nakladatelství Epocha, panu řediteli Zdeňku Pobudovi a paní šéfredaktorce Pavlíně Kajnarové za porozumění a odvahu, s níž se ujali tohoto mého poklesku.

OBSAH

P ř edmluva

Prolog

Pohrdání darem

P ř ijímání, odmítání

Kdykoliv, cokoliv

M ě níme se?

Urazil m ě

Ješitnost

Depka

Strach

Ješt ě strach

Strach ze smrti

Deprese

Hádka

Pocity - city

Jsem zamilovaná

Žárlivost - ponížení

Ublížení, osam ě lost

Ublížení – neublížení?

Pocity mén ě cennosti

Láska

Odd ě lit se, odpustit

Mén ě cennost – pýcha?

Pokora a moc

Št ě stí

Sk ř ípání

Nejistota - ohrožení

Filozofie naší doby

Pocity, myšlenky

T ě žké chvíle

Práce

N ě co si užít

Rozverné hormony

Nerozhodnost

Skute č nost

Zisk a moc

Úsp ě ch - obdiv

Jak se to d ě lá?

Pracovitost

Stoli č ka o t ř ech nožkách

Matka

Rodi č e a d ě ti

D ě tství a dosp ě lost

Ztotožn ě ní s idolem

Út ě ky

O č ekávání

Bez partnera

Minulost a budoucnost

Minulost u č itelka, budoucnost pokušitelka

Odcházení - neodcházení

Předmluva

Mnoho lidí má nejrůznější nepříjemné pocity. Občas značně bolestně prožívají některé události, které je v životě potkávají. Intenzita jejich strádání je rozličná, někdy velmi výrazná. Každá taková chvíle poškozuje jejich zdraví duševní i tělesné. Potřebují pomoci k tomu, aby takových chvil měli co nejméně. Každému člověku je třeba podávat pomocnou ruku jiným způsobem a tak, aby časem dokázal pomáhat sám sobě.

Odedávna je na světě bohatá úroda moudrosti. Sbírám náhodně, neuměle a v pokoře její zrnka. Snažím se z nich uhníst sousta chleba. Těm, kdož přicházejí, je nabízím se solí. Podle jedné pohádky je solí života láska. Děkuju všem příchozím, neboť i od nich získávám zrnka moudrosti i soli. Někteří vyslovili přání, aby si to skrovné pohoštění mohli i přečíst. Tak jsem je napsala. Nechť někomu chutná, nechť někomu nechutná. Mít svou chuť je výsadou všeho tvorstva. Chraňme si ji.

Zdenka Kmuníčková

Prolog

Seznámila jsem se s ní nedávno. Jednou jsem na můstku přes Čertovku házela kamínky do hry světla na vodě. Vedle mne se ozval hlas: „Víš, co to vlastně děláš?“

Trhla jsem sebou a pohlédla do rozesmátých a současně pichlavých očí Žínky. „Ty jsi bludička, tady odtud?“

„Jsem tady odtud, ale nejsem bludička. Jsem kacířka.“

Mírně jsem žasla. „Co to je být kacířka?“

Už měla rozesmátý celý obličej. „To se díváš, a když dobře vidíš, potom třeba něco říkáš.“ Nebylo mi to jasné: „Hm a děláš něco mimo to?“

Trochu zvážněla: „Uklízím, tak, jak si kdo řekne.“ Věděla jsem, že nemám ráda kacířky, uklízela jsem si většinou sama, takže jsem se chtěla zdvořile rozloučit. Jenže žínka mi přátelsky sdělila:

„A jmenuju se Klotylda. Nechceš, abych ti někdy přišla něco říct?“

Nechtěla jsem, ale ke svému překvapení jsem rozpačitě souhlasila: „Tak jo, třeba…“

Tak se stalo, že Klotylda za mnou přicházela a něco mi říkala. Někdy mi to velice vadilo.

Pohrdání darem

Z nebe tečou provázky šedé vody, jednotvárně po všem capkají a škodolibě mi vemlouvají mrzutý, zamračený nápěv.

Vrznou dveře a na prahu stojí Klotylda. Teče z ní, v očích má smích a čiší z ní radost. „Nemáš trošku teplého čaje?“

„Mám, ale mohla bys mi říct, z čeho se tak raduješ?“

Klotylda srká s lahodou, mně právě teď nepochopitelnou, čaj. „Vždyť je mi tak hezky, tak přemýšlivě, utišeně.“ Po chvilce překvapeného naštvání jsem stržena jejími světýlky v očích a pokouším se, aby mi bylo taky tak přemýšlivě, utišeně a hezky. Nejde to. „Klo… (nelíbí se mi její jméno a nechce se mi vyslovit je celé) Klo, proč mi to nejde?“

Laskavě se na mne dívá: „Protože odmítáš pohrdlivě to, co ti tyhle chvíle přinášejí darem; tvrdohlavě si vydupáváš, co se ti právě pro dnešek zachtělo - modro, slunce, sucho. Není ti to nic platné, viď?“ Hladí mě pohledem a mizí. Se slzami v očích bouchám do stolu: „Já si přece nic nevydupávám, ty Klotyldo!“

Přijímání, odmítání

„Klo, to všechno, co mi kdejaká chvíle přináší, je dar? Co to je za nesmysl! Dar je něco, co dělá radost. Nepovídej mi, že když mě bolí hlava, zakopnu a natáhnu se jak dlouhá, tak široká, ukradnou mi doklady a peníze, někdo mi nespravedlivě vynadá - a vůbec, mohla bych ti takových nepříjemností vyjmenovat tisíce - z toho má mít člověk radost a neodmítat to?“

Klotylda se protivně, tiše směje: „No, radost z toho mít nemusíš, i když kdoví? Kdyby ses právě nenatáhla jak dlouhá, tak široká, při dalších krocích by na tebe třeba spadl balkon; ovšem, z každého daru nemívá člověk radost, ale každý dar má nějaký smysl. Je dobře ten smysl pochopit, buď ho přijmout, nebo odmítnout s jasným pohledem na situaci a v dobré náladě.“ Dívám se na ni jako na exotického tvora a vlastně nevím, co mi to povídá. „To mám při jakékoliv těžkosti, protivnosti, odpornosti mít dobrou náladu? To je, jako bych měla chodit po hlavě!“

Kdykoliv, cokoliv

„Já se na to vykašlu! To je už potřetí, co mě soused nade mnou vytopil. Podívej se na tu spoušť.“ Klotylda vchází, zobe při tom dýňová semínka a nejeví nejmenší známku účasti. Abych probudila její sociální cítění, pokračuji v lamentaci: „Předevčírem mi Martin rozbil vázu po babičce a zanítil se mi palec u nohy. To je hnusný život, jsem vyřízená!“

Klo se na mne rozzářeně dívá. „No, právě tohle je život.“ Rudnu vzteky. „To nemůžeš projevit špetku soucitu?“

„A víš, že mohu? Ty máš svůj náhled na život: nemělo by tě potkat nic, co je nepříjemné, co se ti nelíbí, co je jinak, než si přeješ. Když pan Život na to nedbá, máš pocit křivdy. Je to nehorázný, hnusný rošťák, který si s tebou dělá, co chce. Každého z nás může kdykoliv potkat cokoliv. Je to vlastně zajímavé. Dává nám to možnost sportovně se s tím utkat, užít si sladké vítězství, protože cokoliv, kdykoliv můžeme unést, někdy s humorem a někdy i elegantně vyřešit.“ Klotyldě září oči, ze stropu se do kbelíku, i okolo něj, hrne proud vody, já mám chuť ji praštit hadrem, kterým kulhajíc vytírám „kdykoliv cokoliv“, a bez humoru a bez elegance to řeším. „Klo jsi nemožná, protivná, bláznivá, nechci už nic slyšet. Jdi pryč!“

Klotylda se ve dveřích usměje a jde.

Měníme se?

„Víš, všechno, co se děje, nás ponouká, abychom se nějak měnili. My si to většinou neuvědomujeme. Stěžejní bod je v tom, abychom se měnili ke svému prospěchu. Tím ke svému prospěchu‘ myslím toto: reagovat vždy v klidu, laskavě vůči sobě i jiným a používat mozek pro každý náš okamžik k celkovému užitku.“

Klotylda sedí v křesle po dědečkovi s prapodivně složenýma nohama pod sebou a káže. Je mi v tu chvíli hodně protivná.

„To chceš, aby každý z nás byl Buddha nebo přinejmenším tibetský láma nebo svatý muž z Indie? Reagovat vždy v klidu, to prostě nejde; a vždy laskavě, to chci vidět!“ Teď to sice právě vidím, ale o ničem mě to nepřesvědčuje. Z Klotyldy v křesle se line laskavý klid.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zločiny kacířky Klotyldy.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.