Českokrumlovské domy vyprávějí

© Helena Braunová, 2000

Ilustrace © Jana Pešková, Anna Pešková

Druhé vydání, 2012

Převod do elektronické podoby Petr Řepík

Vydalo nakladatelství KOPP,

Šumavská 3, 370 01 České Budějovice,

tel.: 386 460 474,

e-mail: knihy@kopp.cz;

Internet: www.kopp.cz

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této publikace nesmí být rozmnožována a rozšiřována jakýmkoli způsobem bez předchozího písemného svolení nakladatele.

ISBN 978-80-7232-428-6

Úvod

Na rohu letní jízdárny českokrumlovské zámecké zahrady stojí mladá dívka. Je jí dvacet let. Vedle stojící muž oblečený do baloňáku má na hlavě nezbytný klobouk, který určitě pamatuje lepší časy. Je však podivné, že se k tomuto muži naprosto hodí. Jeho inteligentní oči hledí přes brýle a pozorují zamračenou dívku. Kolem nich pobíhá pes.

Dole pod nimi leželo město. Řeka je obtékala a již odpradávna chránila před nebezpečím jako matka. Město rostlo a za ochranu své matce platilo nevděkem, stejně jako dítě.

Byla sobota. Zámecká zahrada na podzim, ač přístupná veřejnosti, zela prázdnotou. Na počátku šedesátých let, kdy se ještě budoval socialismus i v sobotu dopoledne a o volných sobotách si pracující mohli nechat zdát, nebývalo moc času na procházky. Chodívaly sem jen starší dámy, které pamatovaly lepší časy a rády si o nich popovídaly. Byly to opravdové dámy. Některé z nich ještě pamatovaly knížecí rodinu a rády si na ty časy zavzpomínaly. A tak nebylo nic zvláštního uslyšet v českokrumlovské zámecké zahradě čistou krumlovskou němčinu.

V neděli to bývalo lepší. To už byl zámecký park zaplněn místními lidmi, kteří sem velmi rádi chodívali na procházku. Tenkrát se ještě tak houfně nejezdívalo na chatu či chalupu. Ta doba měla teprve přijít.

„Slečno Helenko, přestaňte se mračit!“ přerušil mlčení muž a pokračoval: „Tady před vámi leží město. Můžeme si vypůjčit od Drdy přirovnání – „městečko na dlani. Kdo sem přijde, každému se líbí. Spisovatelé opěvují jeho krásu, řeka pro ně zpívá...“

„Oni však v tom krásném městě nemusí bydlet!“ odsekla dívka a pohodila hlavou, aby dodala svému tvrzení větší váhu. Dlouhé blonďaté vlasy jí zavířily kolem hlavy.

„To máte pravdu, Helenko. Oni tu nemusí bydlet. Jen si sem přijedou, pokochají se krásou města a odjedou si domů, do nějakého hezkého bytu, kde nestraší. Vy jste však přinucena okolnostmi i osudem tady žít. A protože máte ráda básně, řeknu to poeticky, aby se vám to líbilo. Odešla jste z města mnoha komínů, popílku i sazí, abyste přišla do lůna čisté a krásné pošumavské přírody, kde jste dnes a denně cítila vůni siláže. Kochala jste se krásami velkého jezera – a pak jste odešla sem do tohoto města, abyste poznala mě a cítila silný odér Vltavy...“

„Přestaňte se mi vysmívat, pane Braune! Je to pro vás nedůstojné,“ přerušila dívka razantně mužovu řeč a mávla rukou.

„Ale, Helenko, já se vám nevysmívám. To bych si přece ani netroufl. Já to myslím naprosto vážně, absolutně vážně. A říkám pravdu a zase jenom pravdu, jako bych byl u soudu.“

Dívka se otočila a pozorně se na muže podívala. Za skly brýlí uviděla hrát plamínky veselí i pobavení. Nemohla jinak, než se rozesmát. Smáli se oba. Napětí pominulo a vystřídalo je veselí a radost. Pes okamžitě vycítil změnu – a hned se také zapojil do hry. Bylo co dělat. Oba mu házeli větvičky i kamínky, aby je mohl aportovat.

Slunce se na jejich hru smálo. Podzim zbarvil listí a zámecká zahrada jako by ožila. Vítr vál jen mírně, snad chtěl vyprávět nebo i naslouchat tomu, co bude dál.

Když se všichni uklidnili, opět se zahleděli na město. V odpoledním slunci se najednou zdálo jiné. Dívka měla z města strach. Bydlela v jednom opuštěném domě. Bála se tam, a proto odtud chtěla odejít. Teď se dívala dolů na město. Za ní stál muž a u nohou jim ležel pes.

„Helenko, já jsem si kdysi také přál odejít. Ne však proto, že bych se tady bál. Tenkrát tu pro mě byly zlé poměry. Chtěl jsem žít jinde. Nebylo mi to však dopřáno. Nemohl jsem zde nechat maminku samotnou. A dnes jsem tomu rád. Nepoznal bych přece vás. A to by pro mne byla velká škoda. Vy však bydlíte v domě, kde se vám ani trochu nelíbí, a ještě tam straší! Ozývají se tam všelijaké strašidelné zvuky a to vás děsí. Nikdy jste nic takového u vás doma nezažila, a proto máte velký strach. Není se co divit. U vás doma je všecko nové. Tady je však město staré několik století. Kvůli tomu, že je neudržované, se na vás mračí staré mázhauzy, začernalé stropy a vlhké zdi. Helenko, je to ale trochu jinak.

Což podívat se na to tak, že vám ten dům chce vyprávět. Vy mu ale nechcete naslouchat. Když si však poslechnete jeden dům, přijde k vám druhý – a nakonec uslyšíte celé město. To „městečko na dlani´ je přece tak kouzelné a nádherné! Chce vám něco říct. Pokuste se mu naslouchat. Městečko si chce proklestit cestu až do vašeho srdíčka – a tam rozžehnout plamínek náklonnosti k sobě. Pomalu chce vyhnat nenávist a potlačit váš vzdor.

Jen se podívejte, Helenko, na to městečko! Z komínů stoupá dým a ztrácí se v nekonečném prostoru. Sluníčko vám ho teď ozářilo. I ono vám chce město přiblížit a ukázat v lepší podobě. A ta řeka! Což neslyšíte, jak hučí? Jindy zpívá, ale pořád plyne stejně jako před staletími. V domech žili lidé jako já, jako vy, někteří tu byli rádi, jiní tu zůstávali přinuceni okolnostmi i osudem. Přišli sem, protože sem přijít museli; osud jim poručil tady prožít to, co jim nakázal. To, co jim přisoudil. Někdy to byla láska, někdy smutek, bolest, žalost, jindy zase štěstí.

Já myslím, Helenko, že vám je souzeno tu žít. Vy jste sem musela přijít. Městečko na vás čekalo. Podívejte se, podává vám ruku, řeka pro vás zpívá a svým krásným neměnným hlasem, tak jako i jiné před vámi, vás vábí. Poslouchejte – a uslyšíte jak vás řeka i město volají!“

Muž vzal dívčí ruku do své dlaně a stiskl ji.

Dívka stála a poslouchala ten vroucí hlas. Byl tak podmanivý, tak vábivý. Cosi uvnitř její hrudi se začalo lámat. Cítila to. Byla však ještě plná vzdoru a nechtěla jen tak rychle povolit. Jen pozvolna to „cosi zatvrzelého“ začalo mizet – a něco jiného vstupovalo do jejího srdce. Bránila se tomu hodně. Nebylo to však nic platné.

Až posléze, vskutku posléze poznala, že se do jejího srdce probojovávala láska; nejprve k městu, k řece – a potom i k tomu zvláštnímu muži, který tak skvěle uměl vyprávět a byl tak jiný!

ČESKOKRUMLOVSKÉ STRAŠIDELNÉ DOMY VYPRÁVĚJÍ

„Slečno Helenko, dnes večer jsem vám toho hodně vyprávěl. Nebudete se bát v tom vašem strašidelném domě v Klášterní ulici?“ ptal se pan Braun, když se Helena zdvihla ze židle a chtěla jít domů. Byl podzimní večer a u něho v bytě bylo příjemné teplo. Tu velkou haluznu, kde je zima a kde se ještě odevšad ozývají strašné zvuky, které ji tolik děsí, si sotva připomněla.

„Máte pravdu, vyprávěl jste mi mnoho krásných příběhů. Budu teď o tom všem přemýšlet. Pane Braune, mohla bych vás poprosit, abyste mě kousek doprovodil? Je už dost velká tma,“ prosila Helena.

„Samozřejmě, že vás doprovodím až k tomu strašidelnému domu, Helenko, nemáte se čeho bát. Ať si ten dům povídá co chce, vám to přece neublíží. Už jsem přece tolikrát říkal, že vám chce něco vyprávět. Tak mu dejte šanci, aby to mohl udělat. Příště vám budu vyprávět celý příběh, který se k domu váže. Dnes večer je velká zima. Máte doma dost paliva, abyste si mohla udělat teploučko?“ ptal se pan Braun.

„Mám dost všeho, pane Braune, opravdu,“ zalhala Helena. Věděla, že až přijde domů, hned vleze do postele a ráno se v práci na telefonní ústředně umyje teplou vodou.

„Tak, Helenko, už jsme tady. Dům je klidný. Chcete, abych vás vyprovodil až nahoru?“ nabízel pomoc pan Braun.

„Ne, to nebude nutné. Já se už nebojím. To je jenom taková chvíle, kdy něco slyším, ale pak se to zase uklidní. Děkuji vám, pane Braune, za doprovod. Já už jsem doma.“

Helena otevřela skřípající dveře hrozného domu v Klášterní ulici a rozsvítila světlo. Dýchla na ni plíseň zdí i staroba dávných věků.

Žárovka jen spoře osvětlovala prostory zanedbaného domu. Schody dívka vyběhla rychle, jako by ji kdosi neviditelný honil. V ruce už držela připravený klíč. Otevřela dveře a s horečnou rychlostí je zamkla. Teď už je doma a nikdo už jí neublíží. Rozhlédla se. Strašidla přece nevlezou k ní do postele! Tam se cítí nejbezpečněji.

A tu si vzpomněla na vyprávění pana Brauna o tom, jak jeden člověk, nesmírně hamižný, když zemřel, neměl vůbec žádný klid na věčnosti a spoután s bohatstvím, které tu zanechal, musel se každou noc v hodině duchů na všechno podívat. Bylo to, jako by měl na nohou okovy, které ho zde držely a nedovolily mu vstup do světa věčného míru a pokoje. A právě ty prý vyluzovaly řinčivý zvuk.

Helena najednou uslyšela zdola jakési cinkání. Nahoře na půdě cosi zabouchalo a na chodbě něco zašelestilo. Honem se odstrojovala, aby už byla v posteli a pod peřinou.

V tom hrozném strašidelném domě je odsouzena žít!

O kováři a jeho velkém díle

Je to už několik desítek let, co jsem přišla do tohoto města. Jednoho listopadového večera jsem vstoupila do domu v úzké uličce. Světlo osvítilo tmavou, desítky let nemalovanou chodbu. Ze stěn na mne dýchly vlhko a staroba. Dům mne svou neutěšeností odpuzoval, ale potřeba mít střechu nad hlavou byla silnější než strach, který se mne stále více zmocňoval. Vystoupala jsem dvě patra a vešla do svého bytu. Byla to jedna velká místnost s nízkým stropem a svažitou podlahou. Stála tu železná postel, stará skříň, odřený noční stolek a velký stůl s dvěma židlemi. Byly tu ještě jedny dveře zakrývající dva schody. Po nich se vstoupilo do malé černé kuchyňky se zděnými kamny. Jediná žárovka osvětlovala smutný příbytek, který se měl teď stát mým bytem. Na chodbě za starým závěsem byly další schody na půdu a chodba dál pokračovala ke dveřím do malé chodbičky ještě se dvěma místnostmi, tedy dvěma byty. V chodbičce se nalézal vodovod a až úplně dole, o dvě poschodí níž, byly dva záchody. Domovní dveře se nezamykaly.

Po čase jsem si svůj byt zařídila podle sebe i podle svých nuzných prostředků – a nakonec se mi tam začalo líbit. Jen ten dům, když se rozpovídal, mne mnohokrát vyděsil. Musela jsem si to ale prožít, abych těm starobylým domům mohla porozumět, co říkají, co nám chtějí sdělit, abych to potom mohla sama vyprávět.

Je zvláštní, že starobylý dům nějak působí na nového nájemníka. Na někoho příjemně, někomu, jako by vyhrožoval, jiného zklidňuje, ale vždycky vypráví. Záleží na tom, zda mu někdo rozumí. Dnes už vím, že žádný dům neděsí. To jen lidé mu nerozumějí a sami se bojí jeho projevů. Není se proč bát, vždyť všude žili jenom lidé jako jsme my. Všude se něco přihodilo, všude někdo zemřel, všude se lidé zamilovávali, všude lidé pracovali.

Kolikrát jsem byla v noci vyrušena podivným neklidem a bála jsem se něčeho tajemného, nehmatatelného, co jsem si nedokázala vysvětlit. Zvlášť, když jsem večer šla pro vodu kolem závěsu, za nímž byly schody na půdu. Pocítila jsem divný závan vzduchu a staroby, vlhkosti a čehosi neznámého – a vyděsilo mne to. V zatuchlém a jakoby zapomenutém domě, na který snad nikdo nemyslel – ani majitelé ani i nájemníci. Každý jej užíval pouze jako skladiště svého nábytku a lidé sem chodívali jen větrat. Potom zase hned odešli, jen já jsem tu musela bydlet, protože jsem neměla kam jít.

Až později, když mne navštívil pan Braun, znalec Českého Krumlova a jeho příběhů, seznámil mě s tím, proč asi k těmto zvláštním, pro mne tak nepříjemným úkazům dochází.

A tak přichází chvíle, již bez emocí a strachu, kdy mohu konečně vyprávět celý sled událostí. Někdy se mi totiž stalo, že jsem slyšela kdesi dole jakési řinčení, jako by kov narazil zase na kov. Železo na železo.

e to už dávno, co tu žil umělecký kovář. Jeho nesmírná pracovitost byla jeho dobrou stránkou; byl však lakomý, a to bylo to špatné. Velmi toužil po bohatství. Své řemeslo ovládal dokonale. Pilnou prací si získal velmi dobrou klientelu. Mezi jeho zákazníky patřili členové vladařské rodiny. Jeho práce obdivovala i bavorská knížata. Dalo by se říci, že by měl být spokojen, ale nebyl. Toužil mít stále víc a víc. Přál si být váženým mužem, ale hlavně bohatým. To, co měl, mu nestačilo. Pravým opakem byla jeho žena. Byla tichá a skromná. Pocházela z měšťanské rodiny. I přesto, že měla velké věno, nesplňovalo tužbu jejího lakomého muže. Kovářova žena měla dobré srdce; o to více trpěla, když jí její muž vyčítal chudobu. Starala se poctivě o domácnost a každý rok povila svému muži dítě. Musela tvrdě pracovat, protože muž jí nedovolil více služebných, než bylo nezbytně nutné. Těžká práce i časté porody a mužova neláska vetkly ženě do tváře kolem úst výraz trpkosti. Její oči hleděly do světa odevzdaně, jako by neočekávaly žádnou naději v lepší časy.

Kovářova rodina však navenek svoji nespokojenost nijak neobrážela. Naopak se všude myslelo, že je všechno v nejlepším pořádku. Děti prospívaly, nejstarší syn se učil kovářem jako otec, a všechno vypadalo velmi dobře a spokojeně. Kovář uměl svoji lakotu dovedně skrýt. Ale přišel čas, kdy i na něho mělo dojít.

Jednoho podzimního večera se strhla hrozná plískanice. Vítr se proháněl ulicemi města, déšť bil do okenních tabulek, plameny svíček se komíhaly, oheň v krbu se proměňoval v čadivý dým. Ve chvíli, kdy nastalo jen zdánlivé zklidnění onoho zlého podzimního počasí, ozvaly se rány na domovní dveře.

Služebná šla se svíčkou otevřít. Do místnosti vešel muž v černém odění. Bylo na něm zvláštní i to, že přes tvář měl škrabošku. Jeho řeč zněla cizokrajně. Podal kováři nákres, podle něhož měl vykovat mříž.

Na tom by nebylo vůbec nic zvláštního, kdyby v tom nebyl jakýsi podivný háček. Černý cizinec mluvil vybraně, dalo by se usuzovat, že je šlechtic. Zakázka byla tak výjimečná, že udivila nejen kováře, ale i celou rodinu. Její jedinečnost spočívala v tom, že mříž měla být ztvárněna umělecky. Kolem jednotlivých tyčí se měla vinout cizokrajná pnoucí rostlina, jejíž křehké lístky měly zjemňovat tvrdost mříže.

Kovář si pozorně prohlédl nákres. Po úvaze sdělil cizinci, že by mříž vykoval. Je to velmi zajímavá práce, ale také náročná – a podle toho se musí i ocenit. Cizinec se jen posměšně zasmál. Sáhl si pod plášť dozadu za pas a rozvázal tkanice koženého váčku. Hodil ho na stůl a řekl, že to je jenom záloha. Kováři zasvítily oči a hned se s cizincem dohodl, že zakázku přijímá. Cenu může stanovit až po dokončené práci, zálohu si však přesto ponechá. Chtěl spočítat peníze ve váčku, aby věděl, kolik obdržel předem a stvrdili to oba podpisem. Cizinec jen nedbale mávl rukou. Řekl, že jeho peníze nikdy nezajímaly a také zajímat nebudou, chce pouze mít hotovou tuto mříž. Zasmál se a odešel do tmavé a deštivé noci. V místnosti zavládlo podivné napětí, jako by ho tu onen neznámý zanechal. Jen velmi těžko se znovu rozpředla debata, ale stále končila nezodpovězenými otázkami.

Druhý den se kovář pustil do práce. Pracoval usilovně a sám se divil, že mu práce tak dobře pokračuje. Naprosto bez obtíží. Měl dosud nepoznanou radost z každého dalšího vykovaného křehkého lístku cizokrajné rostliny jemně se pnoucí kolem tyčí mříže. Od časného rána až do pozdního večera neúnavně koval. Pracoval sám, bez pomocníků. Všechno si připravoval jenom on. Zdálo se, že už ho vůbec nic jiného nezajímá, jenom ta jeho mříž. Dosud nikdy nepracoval s takovou usilovností. Jeho starší syn musel převzít všechna ostatní břemena, která otcova živnost přinášela. Kovář dokonce i v noci chodíval do dílny a hladil vykované lístky. Zprvu tuto svoji, dá se říci téměř náruživost skrýval, ale posléze se již za svou slabost nestyděl a chodil do dílny, kdy si zamanul, jenom aby byl u svého výrobku. Prohlížel dílo, laskal se s ním. Pro koho asi je ta mříž určena? Najednou uviděl vnitřním zrakem ženu, která za ní stojí. Určitě bude sloužit k uvěznění nějaké ženy; ona cizokrajná rostlina má změkčit tvrdost kovu a zmírnit utrpení z nedostupnosti světa.

A přišla chvíle, kdy si kovář s bolestí v srdci uvědomil, že se bude muset se svým dílem navždy rozloučit. Věděl, že cizinec přijde a bude si chtít hotovou mříž odvézt. Bál se toho okamžiku. Nejednou pomyslel i na to, že by se rád vzdal váčku plného zlatých mincí, jen aby si mohl svoje dílo, tu překrásnou mříž, ponechat. A přišel den, kdy mříž byla hotová. Byla to opravdu krásná umělecká práce. Křehké listy cizokrajné rostliny změkčovaly tvrdost železa, z něhož byla vykována. Lístky se vinuly kolem tyčí a člověku se zdálo, že se snad v neviditelném vánku jemně zachvívají.

Od té doby se s kovářem stala podivná změna. O všechno se přestal zajímat. Přestal i pracovat, jen se díval na svoje dokonalé dílo. Mříž mu učarovala. Za ní viděl uvězněnou ženu. V myšlenkách ji osvobozoval. Nedbal na nářky své manželky ani na její prosby, aby se konečně vzpamatoval. Nereagoval vůbec na nic!

Uběhlo půl roku a cizinec se k velké kovářově radosti nehlásil. Nebýt nejstaršího syna, celá živnost by přišla na buben.

Jednoho večera se však ozvaly podivné rány na dveře. Kovářka šla sama otevřít. Vešel černě oděný cizinec se škraboškou na tváři. Zákazník byl tu a chtěl, co si předplatil. Až do této chvíle se kovář díval nezúčastněně. Náhle však vstal, vzpamatoval se a zvolal: „Ne, pane, svoji mříž nedostaneš! Tu ženu přestaneš věznit! Já ji viděl. Mříž ti nevydám!“

Cizinec se ulekl. I přes škrabošku bylo zřejmé, že se zarazil. Tím se kovář ujistil, že má pravdu a mříž je zhotovena jako vězení pro nějakou ženu. Mezitím se však vzpamatoval i cizinec. Usmál se a řekl: „Jak víš, že je to mříž pro ženu? Napověděly ti to ony křehké lístky podivné rostliny, nebo tu zapracovala tvá fantazie?“ Cizincův hlas byl vemlouvavý, ale kováři se stal rázem protivný. Kovář vytáhl ze skříně netknutý váček s penězi. Hodil jej cizinci pod nohy. Řekl: „Tady máš své peníze – a jdi!“

Cizinec chvilku zůstal stát. Podíval se dolů, kde ležel váček s penězi. Nechal ho ležet a začal se smát. Byl to strašný, jakoby pekelný smích. Rozléhal se v celém domě. Cizinec odcházel po schodech a stále se smál jako šílený. Kovář stál a díval se na váček s penězi. Zvedl jej, vrátil zpátky do skříně a šel do dílny. Posadil se tam a díval se opět zasněně na svou mříž, kterou si uhájil.

Po několika dnech brzy ráno kovář vstal a šel do dílny. Zanedlouho se odtud začaly ozývat strašné rány. Svým největším kladivem rozbíjel mříž, na kterou se tak fascinovaně a rád díval. Možná, že chtěl utéci od svého zlého snu, který ho tak pronásledoval. Noc co noc viděl onu ženu za mříží, kterou pro ni vykoval. Alespoň taková slova vykřikoval jako šílený, když své dílo rozbíjel. Zešílel. Nebylo mu pomoci. Rozbíjel však nejen mříž, ale i kovárnu. Nebylo síly ani moci, aby ho někdo zastavil. Sám přestal, když mu, už hodně vysílenému, vypadlo kovářské kladivo z ruky a on se na tu hroznou spoušť, kterou sám způsobil, mohl už jenom dívat. Cosi hrozného v jeho hrudi se vzepřelo, stupňovalo se a stoupalo až k hrdlu. Ruce mu vzlétly k hrudi, jako by to strašně těžké břímě chtěly odsud vyrvat, ale nešlo to. Vytřeštěnýma očima hleděl před sebe, ale už nikoho neviděl. Kdo ví, co to bylo, čeho se tak děsil. Padl k zemi.

Když k němu jeho žena přiskočila a chtěla mu pomoci vstát, bylo už všechno marné. Její muž byl mrtvý. Po pohřbu se nejstarší syn dal do práce a uvedl dílnu znovu do pořádku. Zakázky ale nepřicházely. Krátce nato slyšelo služebnictvo z kovářovy dílny podivné rány a strach je odtud vyhnal. Kovářka dům prodala a s celou rodinou se odstěhovala. Příběh se vyprávěl a pořád byl živý, protože projevy ducha nešťastného kováře se vyskytovaly neustále. S přibývajícími lety však pozbývaly na síle.

V době, kdy jsem v domě bydlela, to už byly jen slabé ozvěny. Každému nájemníkovi se však duše onoho nešťastného kováře občas nějakým způsobem projevila, ale už to nebylo tolik děsivé.

Dům má teď nového majitele, který se jím začal zabývat. Nebude již tak smutný z toho, že o něj nikdo nestojí. Až dostane nový kabát a bude celý opravený, zase tu bude živo a dům začne opět něco vyprávět. Dům stojí v Klášterní ulici čp. 48, kde jsem kdysi bydlela a prožívala si své strachy. Dnes bych si přála, aby se ta doba vrátila. Snad proto, že jsem byla tak mladá.

Vyprávění o čarodějnici paní Annabelle

Dlouhé ulici stojí dům čp. 94. Dnes je tam restaurace s penzionem a na terase příjemné posezení s výhledem na řeku, která si tu zpívá stále stejnou a věčnou píseň. Restaurant se jmenuje Kristýnka, podle jména nejmilejší vnučky majitele, ale jméno Annabella by bylo rozhodně příhodnější, protože tu po několik generací žily čarodějnice a všechny se tak jmenovaly. Toto zvláštní jméno se dědilo z matky na dceru.

Jen řeka ví, jaké osudy se tu odehrály. Svoje tajemství však skrývá v písni, ohlazuje kameny na svém dně, kolébá ryby a smutně vypravuje o době, kdy mohla dávat životodárnou sílu perlorodkám, které ukrývala hluboko a chovala jako pravá matka.

Poodhalme ono tajemství zvláštního domu, který se změnil v kouzelný restaurant.

Bylo to právě uprostřed Valpuržiny noci na konci dubna, kdy se strhla první velká jarní bouře. Řeka šuměla a vzpouzela se proti větru. Stromy na ostrově se prohýbaly a po zablýsknutí zaduněl hrom. Lidé vstávali z postele a rozsvěcovali hromničky. Zvedali těžké předměty, aby byli po celý rok silní, jak při první jarní bouři přikazovala pověra. Nejinak tomu bylo i v domě soukeníka Kindla.

Krátce po zaburácení hromu však kdosi zabušil klepadlem na domovní dveře. Soukeníkova žena se pokřižovala, protože bylo po půlnoci. V bouři a v hodině duchů si kdosi dovolil porušit noční klid a hledá pomoc právě v jejich domě! Kdo to jen může být? Mráz oběma manželům přeběhl po zádech.

Soukeník přehodil přes sebe teplý kabát a šel po schodech dolů, aby dveře otevřel. Na prahu stála černě zahalená postava. Ve světle lucerny se na něho upřely černé oči, v nichž se zračilo velké odhodlání – a kdesi vzadu za zřítelnicemi i skrývaný strach. Žena stála na prahu a nechtěla odejít. Mlčela a čekala, až bude pozvána dál. Soukeník také stál mlčky a přemítal, má-li ženu vpustit dovnitř, nebo ji zase od prahu odehnat do velké sloty, která venku vládla. Soukeníkova žena se schovávala za mužem a čekala, co její manžel udělá.

Najednou cosi pod ženiným pláštěm zavrnělo a něco se na jejích prsou pohnulo. Ozval se pláč, dětský pláč. To rozhodlo. Soukeník poodstoupil ode dveří a otevřel je dokořán. Nic neřekl, jen rukou pokynul, aby podivná žena vstoupila do domu. Dítě se hlasitě ozývalo, křičelo a nedalo se utišit. Žena rozevřela plášť a objevila se tvář malé holčičky. Baculaté tvářičky, rozevřená pusinka ukazovala první malé zoubky, na rozpáleném čelíčku se kroutily světlé vlásky do kudrlinek. Když se malá holčička nadechovala k dalšímu křiku, otevřela očka; ta byla krásně modrá jako jarní obloha. Vůbec se nepodobala své matce. Ta oproti svému dítěti vypadala jako pravá čarodějnice. Černé zcuchané vlasy vykukovaly neposlušně zpod šátku a oči, černé jako uhel, se dívaly na dítě. Krásně vykrojená ústa se špulila do uklidňujícího šepotu, aby dcerušku upokojila a uspala. Matčina snědá pleť připomínala jižní slunce hrající si s vlnami moře.

Když se holčička uklidnila a zavřela svá očka ke spánku, matka si ji přivinula k sobě a pak pohlédla na soukeníka i na jeho ženu. Svým úpěnlivým pohledem je prosila. Pak řekla několik nesrozumitelných slov. Nikdo jí nerozuměl. Oba však věděli, že je prosí o přístřeší i o jídlo pro sebe a své dítě. Soukeník šel dál chodbou a otevřel dveře velké tmavé místnosti v přízemí. Kdysi to bývala černá kuchyně. Vévodilo jí velké ohniště, zdi byly začernalé od ohně. Již dlouho se tu netopilo. Žena s dítětem se tu rozhlédla – a pak se usmála. Opět s několika nesrozumitelnými slovy přistoupila k soukeníkovi a k jeho ženě. Oběma políbila ruku a uklonila se jim.

Po několika dnech celá místnost nabyla jiného vzezření. Žena si ji upravila a uklidila. Žila tu spokojeně se svou malou dcerkou a majitelům domu nebyla vůbec na obtíž. Ke konci května se však jedné noci rozkřičelo dítě v soukeníkově světnici. Matka mu přikládala obklady a konejšila ve své náruči, ale nebylo to nic platné. Bylo to pro oba manžele vyčerpávající a o své jediné dítě měli strach.

Nevěděli ani sami, jak se to stalo, když tu najednou u nich stála ona podivná žena. Vzala dítě do náruče a pomalu je položila do postele. Rozbalila je a od hlavy až po paty prohmatala. Obrátila je na bříško a zase masírovala malé tělíčko. Chlapec se uklidnil. Nechala ho ležet na posteli a na oba manžele pohlédla. Velitelsky rukou ukázala na malé dítě a pak na sebe, na dveře a zase znovu k dítěti. Soukeník i jeho žena pokývali hlavou. Podivná nájemnice na chvíli odešla. Mezitím chlapec ležel klidně na posteli, měl zavřené oči, ale nespal.

Žena se po chvíli vrátila. Nesla v ruce hrnek s podivně vonícím odvarem. Nebyla to vůně nepříjemná, ale zvláštní, jež velmi brzy provoněla celou místnost. Žena přistoupila k chlapci. Zvedla ho, posadila se na postel a dítě si usadila na klín. Jednou rukou mu držela hlavičku a druhou dávala pít zvláštní nápoj. Dítě pomalu polykalo vlahý odvar a očka se mu zavírala. Když chlapec z poloviny čaj vypil, klesla mu hlava. Žena ho opatrně položila do postele a opět odešla. Za chvíli přišla s plátnem, na němž byla nanesena mast. Do něho zabalila chlapce, položila do postýlky, přikryla peřinkou a přiložila mu na čelo svou ruku. Cosi divného si pro sebe mumlala. Pak chlapce vzala do náruče, kolébala ho, chodila s ním po světnici a přitom zpívala divnou píseň jen o dvou tónech. Tato melodie uspala nejen chlapce, ale i jeho rodiče.

Když procitli, ležel chlapec v postýlce, už nebyl zabalený v plátně s mastí. Měl na sobě svoje prádlo a zdravě spal. Nemoc byla ta tam! Soukeník i jeho žena spěchali za ženou, která jim zachránila dítě. Přišli do místnosti a tam voněl bylinný čaj, malá holčička si hrála na zemi před velkým krbem a žena u stolu krájela chléb. Okny sem pronikalo světlé slunné ráno.

„Ještě jsem se vám ani pořádně nepředstavila. Jsem paní Annabella. Neděkujte mi za to, že váš chlapec je zase zdráv. To je moje povinnost. K tomu jsem se zrodila. K tomu se zrodila i tato moje dcerka, také Annabella. Přišly jsme do tohoto města, abychom pomáhaly lidem – a u vás jsme našly svůj domov. Budou sem přicházet lidé s žádostí o radu a pomoc. Já jim ji nikdy neodepřu. Váš dům se zapíše do historie. Bude to dobré i špatné. To je všechno, co jsem vám měla říci. A teď si zase půjdeme každý po své práci.“

Tak promluvila paní Annabella. Soukeník i jeho žena byli velice překvapeni. Cítili, že by neměli s touto ženou souhlasit, ale bylo tu cosi, co jim bránilo nesouhlas projevit. Ona to věděla, tak si byla jistá. Byla to čarodějnice, ale pomáhat lidem bylo dobré – a oni s tím museli souhlasit. Nebylo jiné cesty!

A tak od té doby tu bydlela čarodějnice paní Annabella, která uměla všechno, co od ní lidé potřebovali. Lidé jí věřili, chodívali k ní pro radu i pro lék.

Když se její čas naplnil, převzala její práci dcera, také jménem Annabella. I ona měla dceru, kterou pojmenovala stejně. Je podivné, že nikdy tyto ženy nebyly vdané, a přece jim lidé nikdy nespílali. Braly je takové, jaké byly. Poslední čarodějnice podle vyprávění měla zemřít někdy v době druhé světové války. Její obydlí bylo ponecháno tak, jak bylo kdysi. Nikdo v těch místech nechtěl bydlet.

„Dnes jsi mě vytáhl na procházku – a je tak strašné počasí! Všichni čerti si tu dali rande a pořádají oslavu!“ stěžovala si Helena. Pan Braun si držel klobouk, aby mu neuletěl, a také si postěžoval.

„Zapomněl jsem si přilepit klobouk na čelo, a teď mám problémy. To počasí musíš zažít, abys věděla, jak to vypadá venku, když je takováhle slota, a ty budeš psát o čarodějnici Annabelle. Ta bydlela tady,“ ukázal rukou pan Braun na omšelý a opuštěný dům v Dlouhé ulici.

„Br, to je zima, a ten strašný dům! To jen kvůli tomu jsi mi vytáhl ven? S tebou je ale život těžký!“ stěžovala si Helena. „Kdo by také šel do takové sloty ven? Ani psa by do tohoto počasí nevyhnal, ale mě jsi vyhnal, a to jenom proto, abys mi ukázal dům!“ zlobila se.

„Tak už mi konečně něco řekni o té čarodějnici!“

Chytla manžela za ruku a táhla ho do Široké ulice, aby se přes Jelenku dostali co nejdříve domů. Oba se stulili pod deštníkem a teprve teď si Helena uvědomovala, co jí vlastně manžel chtěl touto procházkou říci.

Všechno bylo tak nádherně tajemné. Proudy deště se lily z olověných oblak. V Jelení zahradě vystupovala z potoka pára, stromy vydechovaly zvláštní vůni. Zámek vypadal chmurně, jako by chtěl něco zvěstovat. Nikde nebylo ani živáčka, jen oni dva šli pomalu, aby načerpali co nejvíce té zvláštní krásy, aby si ji mohli připamatovat, až budou sedět u kachlových kamen, ve kterých bude jemně praskat oheň a dýchat na ně příjemné teplo.

Krumlovská čarodějnice paní Annabella uměla i zlomit vůli

aní Annabella se dívala upřeně do ohně. Na její tváři se střídaly odlesky plamenů, světlo se stínem. Její krásný obličej, jako vyřezán z bílého mramoru, se chmuřil stále víc a víc. Svou bílou ruku položila na římsu krbu a podepřela si ustaranou hlavu. Pak se najednou rychle obrátila k pozdnímu návštěvníkovi, který po celou dobu seděl tiše u stolu a pozoroval krumlovskou čarodějnici. V jeho tváři se rýsoval naprostý cynismus. Přesně věděl, co teď přijde. Kolikrát si přál až sem dovést tuhle ženu, a teď se mu to podařilo. Chtěl ji vidět takhle zmatenou. Přál si jí poroučet. Teď konečně mohl vychutnat chvíli, kdy je, žel, jen svým způsobem zranitelná. Vždycky ho nesmírně rozčilovala svou neústupností i tím, že ji nemohl nijak přimět k tomu, aby dělala to, co chtěl on. Teď konečně je v úzkých. V té chvíli se paní Annabella prudce otočila a zvolala:

„To přece nemohu udělat!“ Přitom si dala ruce v bok a její tvář vyjadřovala naprostý odpor k návštěvníkovi, který seděl u stolu.

„Nehrajte si, drahá dámo, na ušlechtilost ani na to, že byl právě raněn váš útlocit. To, co chci, jste již několikrát udělala! Tenkrát vám také v tom nezabránil, mohu- to tak říci, váš jemnocit,“ řekl s patřičnou ironií muž, který seděl u stolu.

„Tenkrát jsem udělala, co jsem udělala. To teď nebudeme řešit. Jednalo se o ženu, která již muže měla – a nikoli jednoho. Teď je však situace úplně jiná. Tato dívka je nevinná a ještě si prožívá svou první lásku – a moc opravdově,“ podotkla rozčileně paní Annabella.

„V tom s vámi musím souhlasit. Dívka je však tím více zranitelná, protože miluje, jak říkáte – opravdově, a proto je také možné, že svou lásku může ztratit. Mýlím se snad? Kolik žen se zamilovalo poprvé a vzaly si pak své první lásky? Sama přece to víte lépe než já! A za to, co chci od vás, dostanete tučně zaplaceno“ řekl návštěvník.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Českokrumlovské domy vyprávějí.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.