Marcus Chown

KVANTOVÁ TEORIE NIKOHO NEZABIJE

Průvodce vesmírem

Kniha Zlín / 2010

Copyright © Marcus Chown, 2009

First published in 2009 by Faber and Faber Ltd.

Translation © Markéta Jansová, 2010

Cover and layout © Lucie Mrázová, 2010

ISBN 978-80-87162-59-0

Patrickovi, který mě vždycky, když jsem na dně a přemýšlím, proč jsou všichni proti mně, dokáže utěšit: „To proto, že seš pěknej parchant, Marcusi!“

OBSAH

Poděkování

Předmluva

MALÉ VĚCI

Vdechujeme Einsteina

Proč Bůh hraje s vesmírem v kostky

Schizofrenní atom

Neurčitost a meze poznání

Telepatický vesmír

Identičnost a kořeny diverzity

VELKÉ VĚCI

Smrt prostoru a času

E = mc2 a váha slunečního svitu

Gravitační síla neexistuje

Poslední králík z klobouku

Slovníček pojmů

Doplňující literatura

Poděkování

Mé díky patří všem níže uvedeným lidem, kteří mi buď přímo pomohli, inspirovali mne nebo prostě povzbuzovali při psaní této knihy. Otci, Karen, Sáře Mengucové, Jeffreymu Robinsovi, Neilu Beltonovi, Henrymu Volansovi, Rachel Marcusové, Mosesi Cardonovi, Brianu Cleggovi, profesoru Tonymu Heyovi, Kate Oldfieldové, Vivien Jamesové, Brianu Mayovi, doktoru Bruci Bassettovi, doktoru Larrymu Schumanovi, doktoru Wojciechu Zurekovi, siru Martinu Reesovi, Allison Chownové, Colinu Wellmanovi, Rosie a Timovi Chownovým, Patricku O’Halloranovi, Julii a Davovi Mayesovým, Stephenu Hedgesovi, Sue O’Malleyové, Sáře Topalianové, doktoru Davidu Deutschovi, Alexandře Feachamové, Nickovi Mayhew-Smithovi, Elisabeth Geakové, Alu Jonesovi, Davidu Houghovi, Fredu Barnumovi, Pam Youngové, Royi Perrymu, Hazel Muirové, Stuartovi a Nikki Clarkovým, Simonu Ingsovi, Barrymu Foxovi, Spenceru Brightovi, Karen Gunnellové, Jo Gunnellové, Pat a Brianovi Chilverovým, Stelle Barlowové, Silvanu Mazzonovi, Barbaře Pellové a Davidovi, Julii Batesonové, Anne Ursellové, Barbaře Kiserové, Dottie Friedliové, Jonu Hollandovi, Martinu Dollardovi, Sylvii a Sáře Kefyalewovým, Matildě, Dennisovi, Amandě a Andrewovi Buckleyovým, Dianě, Peterovi, Ciaranovi a Lucy Tomlinovým, Ericu Gourlaymu a Paulu Brandfordovi. Netřeba zdůrazňovat, že žádný z nich není zodpovědný za jakékoli případné chyby.

Předmluva

Jedno z těchto tvrzení je pravdivé:

Každý váš nádech obsahuje atom, který vydechla Marilyn Monroe.

Existuje kapalina, která teče do kopce.

V horním patře budovy stárnete rychleji než v přízemí.

Atom může být na mnoha různých místech zároveň, asi jako kdybyste vy byli současně v Londýně i v New Yorku.

Celé lidstvo by se vešlo do jediné kostky cukru.

Jedno procento šumu ve vašem televizním přijímači mezi dvěma stanicemi je tvořeno pozůstatkem velkého třesku.

Fyzikální zákony nevylučují cestování v čase.

Šálek kávy váží víc, když je horký, než když je studený.

Čím rychleji cestujete, tím jste štíhlejší.

Dělám si legraci. Všechna jsou pravdivá!

Jako autor vědecké literatury nepřestávám žasnout, o kolik je věda podivnější než veškerá vědecko-fantastická literatura a že vesmír je ještě mnohem neuvěřitelnější než všechno, co bychom si dokázali vymyslet. Přesto jen velmi málo neobyčejných objevů minulého století proniklo do povědomí veřejnosti.

Dva největší vědecké úspěchy posledních sta let jsou kvantová teorie, naše představa o atomech a jejich složkách, a Einsteinova obecná teorie relativity, náš obraz vesmíru, času a gravitace. Tyto dvě teorie vysvětlují prakticky všechno o světě i o nás. Můžeme dokonce tvrdit, že kvantová teorie stvořila moderní svět: vysvětluje nejen to, proč máme pod nohama pevnou zem a Slunce svítí, ale stojí i za vznikem počítačů, laseru a jaderných reaktorů. S relativitou se možná v každodenním životě tak často nesetkáváme, ale díky ní víme, že existují věci jako černé díry, ze kterých nic, dokonce ani světlo, nemůže uniknout; že vesmír neexistoval odjakživa, ale zrodil se v gigantické explozi nazývané velký třesk, a že stroje času jsou (kupodivu) možné.

Přečetl jsem už celou řadu populárně naučných výkladů těchto jevů, ale ani jako vědec jsem z nich často nebyl příliš moudrý – jak teprve asi musí působit na laiky.

Einstein řekl: „Většina zásadních myšlenek vědy je ve své podstatě jednoduchá a lze je vyjádřit jazykem, který je každému srozumitelný.“ Veškerá moje zkušenost mi napovídá, že je to pravda. Když jsem začal psát tuto knihu, chtěl jsem obyčejným lidem pomoci pochopit základní principy fyziky jedenadvacátého století. K tomu bylo jen třeba postihnout klíčové myšlenky kvantové teorie a relativity, zdánlivě až klamně jednoduché, a ukázat, že všechno ostatní z nich lze logicky a nevyhnutelně odvodit.

To se ovšem snadněji řekne, než provede. Zejména kvantová teorie připomíná jakýsi slepenec záplat vznikajících během posledních osmdesáti let, které se nikdo zatím nepokusil sešít v jediný bezešvý celek. Navíc se zdá, že srozumitelně vysvětlit základní kameny této teorie, například dekoherenci (která vysvětluje, proč atomy na rozdíl od lidí mohou být na dvou místech zároveň), je nad síly fyziků. Probíral jsem tento jev s mnoha „odborníky“ a začínal jsem se pomalu přiklánět k názoru, že dekoherence by se možná měla spíš nazývat „inkoherence“, když mi došlo, že možná ani ti odborníci celé věci tak úplně nerozumějí. Svým způsobem to bylo vysvobození. Uvědomil jsem si, že jelikož ucelený a jednotný výklad zjevně neexistuje, budu si ho muset sestavit sám: z toho, co už vím, i toho, co jsem se dozvěděl od různých lidí. Mnohá vysvětlení obsažená v této knize proto nenajdete nikde jinde. Doufám, že vám pomohou trochu rozehnat mlhu zahalující základní myšlenky moderní fyziky a pochopit, v jak neuvěřitelném a úžasném vesmíru to žijeme.

MALÉ VĚCI

Vdechujeme Einsteina

JAK JSME PŘIŠLI NA TO, ŽE SE VŠE SKLÁDÁ Z ATOMŮ A ŽE ATOMY JSOU PŘEVÁŽNĚ PRÁZDNÝ PROSTOR

Atom vodíku, který je součástí buňky na pokožce mého nosu, kdysi patřil třeba do chobotu nějakého slona.{1}

Jostein Gaarder

Nikdy jsme neměli v úmyslu tu zbraň použít. Ale oni byli tak nesnesitelná rasa! Navzdory všem našim snahám je uklidnit trvali na tom, že v nás budou vidět „nepřítele“. Když na naši vesmírnou loď, obíhající vysoko nad jejich modrou planetou, vypálili celý arzenál svých jaderných zbraní, byla naše trpělivost zkrátka u konce.

Zbraň byla prostá, ale účinná. Vymáčkla z hmoty všechen prázdný prostor.

Když si velitel naší sirijské výpravy prohlížel blyštivou kovovou kostku o průměru maximálně 1 centimetr, zavrtěl zoufale svou primární hlavou. Těžko uvěřit, že to je všechno, co zbylo z celé „lidské rasy“!

Pokud vám myšlenka, že se celé lidstvo vejde do objemu jediné kostky cukru, zní jako science fiction, zamyslete se nad tím ještě jednou. Je totiž pozoruhodnou skutečností, že 99,9999999999999 procent objemu běžné hmoty je prázdný prostor. Kdyby existoval způsob, jak toto prázdno „vymáčknout“ z atomů našich těl, lidstvo by se skutečně vešlo do prostoru o objemu jediné kostky cukru.

Děsivá prázdnota atomů je jen jednou z pozoruhodných vlastností stavebních kamenů hmoty. Tou další je pochopitelně jejich velikost. Museli byste vedle sebe naskládat 10 milionů atomů, abyste dostali velikost jediné tečky na této stránce. Což vede k otázce, jak jsme vůbec kdy objevili, že se všechno skládá z atomů?

První s touto myšlenkou přišel řecký filozof Démokritos asi 400 let př. n. l.{2} Zvedl kámen (ale mohla to být také větev nebo třeba hliněný hrnec) a položil si následující otázku: „Když to rozdělím na polovinu, pak znovu a znovu, mohu v půlení pokračovat donekonečna?“ Odpověděl si důrazným ne. Bylo pro něj nepředstavitelné, že by se hmota mohla dělit donekonečna. Dříve nebo později, domníval se, bychom museli dojít do stadia, kdy bychom měli zrníčko hmoty, které už nelze dělením zmenšit. Protože řecké slovo pro „nedělitelný“ znělo a-tomos, nazval Démokritos tento hypotetický stavební prvek veškeré hmoty atom.

Atomy byly příliš malé, než abychom je mohli vnímat našimi smysly, a tak dokázat jejich existenci bylo vždycky obtížné. Na způsob, jak to provést, nakonec přece jen přišel v osmnáctém století švýcarský matematik Daniel Bernoulli. Uvědomil si, že když atomy nemůžeme pozorovat přímo, mohli bychom je pozorovat nepřímo. Zejména se domníval, že pokud bude dostatečně velké množství atomů působit společně, mohl by účinek jejich působení být v každodenním světě pozorovatelný. Teď bylo jen třeba najít místo, kde k tomu v přírodě dochází. Bernoulli takové místo objevil – byl jím „plyn“.

Představoval si plyn, například vzduch či páru, jako shluk miliard miliard atomů v neustálém zběsilém pohybu, něco jako roj rozzuřených včel. Tato barvitá představa okamžitě nabízela vysvětlení pro „tlak“ plynu, který působí na stěny nafouknutého balonu nebo tlačí na píst parního stroje. Pokud je uzavřeme do nějaké nádoby, budou atomy plynu neustále bubnovat na stěny podobně jako kroupy na plechovou střechu. Výsledkem jejich společného působení bude kolísavá síla, která bude našim nedokonalým smyslům připadat jako konstantní tlak působící na stěny.

Bernoulliho mikroskopické vysvětlení tlaku však nabízelo více než jen uspokojivý mentální obraz toho, co se děje uvnitř plynu. Především vedlo ke konkrétní předpovědi. Pokud plyn stlačíme do poloviny původního objemu, urazí atomy plynu jen poloviční vzdálenost, než narazí na stěny nádoby. Budou se uvnitř nádoby srážet dvakrát tak často a tlak se zdvojnásobí. Pokud objem zmenšíme na třetinu, budou se srážet třikrát častěji a tlak bude trojnásobný. A tak dále.

A přesně takové chování pozoroval anglický vědec Robert Boyle v roce 1660. Potvrzovalo Bernoulliho představu o povaze plynu. A protože Bernoulli si představoval maličké, zrnkům podobné atomy poletující sem a tam, teorie o existenci atomů tím byla podpořena. Navzdory tomuto úspěchu přišel definitivní důkaz až na začátku dvacátého století. Skrýval se pod poněkud záhadným jevem zvaným Brownův pohyb.

Brownův pohyb dostal své jméno po Robertu Brownovi, botanikovi plavícím se roku 1801 s Flindersovou výpravou do Austrálie. Během doby strávené u protinožců pojmenoval a zařadil 4 000 druhů tamějších rostlin a objevil při tom jádro živé buňky. Nejvíce se ale proslavil svým pozorováním zrnek pylu vznášejících se ve vodě z roku 1827. Brownovi, mžourajícímu do okuláru mikroskopu, připadalo, že se zrnka pohybují zvláštním trhavým pohybem, štrádují si to tekutinou sem a tam jako opilci na cestě domů z hospody.

Brown tajemství neukázněných pylových zrnek nikdy nevyřešil. Tento objev čekal až na šestadvacetiletého Alberta Einsteina během možná největší exploze kreativity v historii vědy. Ve svém „zázračném roce“ 1905 Einstein nejen svrhl z trůnu Newtona a nahradil newtonovské představy o pohybu těles svou speciální teorií relativity, ale ještě konečně rozlouskl osmdesát let starou záhadu Brownova pohybu.

Podle Einsteina byla důvodem bláznivého tance pylových zrnek skutečnost, že jsou pod neustálou palbou vodních molekul. Představme si ohromný nafukovací balon, větší než člověk, který po poli kutálí velké množství lidí. Pokud každý človíček tlačí svým směrem bez ohledu na ostatní, vždy bude na jedné straně o něco více lidí než na druhé. V důsledku této nerovnováhy se bude balon po poli pohybovat nepředvídatelně. Stejně tak může za chaotickým pohybem pylového zrnka vězet to, že z jedné strany do něj naráží více molekul vody než z druhé.

Einstein vypracoval matematickou teorii popisující Brownův pohyb. Předpovídala, jak daleko a jak rychle by se mělo průměrné pylové zrnko pohybovat v reakci na neustálé bombardování molekulami vody všude kolem. Všechno závisí na velikosti vodních molekul: čím jsou větší, tím větší je nerovnováha sil působících na pylové zrnko a tím výraznější bude výsledný Brownův pohyb.

Francouzský fyzik Jean Baptist Perrin porovnal svá pozorování ve vodě rozptýlených částic „gumiguty“, lepkavé žluté pryskyřice z kambodžského gumovníku, s předpověďmi Einsteinovy teorie. Dokázal odvodit velikost vodních molekul a tím pádem i atomů, z nichž se skládají. Došel k závěru, že atomy mají průměr jen deset miliardtin metru (10-8) – jsou tedy tak malé, že by bylo třeba naskládat jich vedle sebe 10 milionů, aby utvořily jedinou tečku na konci věty.

Atomy jsou ve skutečnosti tak malé, že kdyby se miliardy miliard atomů obsažené v jediném vydechnutí rovnoměrně rozprostřely v zemské atmosféře, každý kousek atmosféry o objemu jediného nadechnutí by musel několik těchto atomů obsahovat. Jinými slovy, každý váš nádech obsahuje alespoň jeden atom, který vydechl Albert Einstein – nebo Julius Caesar, Marilyn Monroe či dokonce poslední Tyrannosaurus Rex procházející se po Zemi!

Atomy zemské biosféry se navíc neustále recyklují. Když nějaký organismus zemře, rozloží se. Atomy, které ho tvořily, se vracejí do půdy i do atmosféry a stávají se součástí rostlin, které později zvířata a lidé zkonzumují. „Atom uhlíku v mém srdečním svalu třeba někdy vězel v kůži dinosaura,“ píše norský spisovatel Jostein Gaarder v Sofiině světě.

Brownův pohyb byl nejpádnějším důkazem existence atomů. Nikdo, kdo sledoval v mikroskopu bláznivý taneček neustále bombardovaných pylových zrnek, nemohl pochybovat o tom, že se svět skládá z nepatrných, kulkám podobných částeček. Ale sledovat trhaný pohyb pylových zrnek – účinek atomů – není totéž jako vidět samotné atomy. Na to bylo třeba si počkat do roku 1980, do vynálezu pozoruhodného přístroje zvaného řádkovací tunelový mikroskop (též STM podle anglického Scanning Tunelling Microscope).

Nápad, který stál za zrodem STM, jak se mu dnes říká, byl velmi prostý. Slepý člověk „vidí“ tváře ostatních lidí prostě tak, že po nich přejede prsty a v mysli si vytvoří jejich obraz. Podobně funguje i STM. Rozdíl je v tom, že tentokrát jde o kovový „prst“, maličký hrot sondy, který připomíná dnes už zastaralou gramofonovou jehlu. Když přejedeme jehlou po povrchu materiálu a její pohyb nahoru a dolů načteme do počítače, můžeme sestavit podrobný obraz vlnitého terénu atomů, jeho hor a údolí.{3}

Tak prosté to samozřejmě není. Princip vynálezu je sice velmi jednoduchý, jeho realizaci však stály v cestě ohromné praktické překážky. Například bylo nutné nalézt dostatečně jemnou jehlu, která by dokázala „nahmatat“ atomy. Výbor udělující Nobelovu cenu si jistě byl těchto potíží dobře vědom. Gerdu Binnigovi a Heinrichu Rohrerovi, výzkumným pracovníkům IBM, kteří stáli za zrodem STM, přiřkl v roce 1986 Nobelovu cenu za fyziku.

Binnig a Rohrer byli první lidé v historii, kteří doopravdy „viděli“ atom. Jejich obrazy z STM bezesporu patřily k těm nejpozoruhodnějším v historii vědy, spolu s fotografií Země vycházející nad šedou pustinou Měsíce nebo záznamem strmého točitého schodiště dvojité šroubovice DNA. Atomy vypadaly jako miniaturní fotbalové míče, jako pomeranče vyrovnané v řadách v přepravce. Ze všeho nejvíc však připomínaly maličká tvrdá zrnka hmoty, která Démokritos viděl tak zřetelně ve své mysli před necelými dvěma a půl tisíci lety. Nikdo zatím nevyslovil vědeckou předpověď, která by byla experimentálně potvrzena po tak dlouhé době.

Ale STM odhalil jen jednu stránku atomu. Jak si uvědomoval už Démokritos, atomy jsou mnohem více než jen maličká zrnka v nekonečném pohybu.

Přírodní kostky lega

Atomy jsou přírodní kostky lega. Mají různé velikosti i tvary, a když je pospojujeme nekonečným počtem způsobů, můžeme vytvořit růži, zlatou cihlu nebo lidskou bytost. Vše je jen otázka různých kombinací.

Americký držitel Nobelovy ceny Richard Feynman prohlásil: „Kdyby při nějaké katastrofě měly být zničeny veškeré vědecké poznatky a pro budoucí generace mohla být zachována jediná věta, které tvrzení by předalo nejvíce informací co nejméně slovy?“ Nezaváhal ani na chvíli: „Všechno se skládá z atomů.“

Nejdůležitějším krokem k důkazu, že atomy jsou přírodní kostky lega, byla identifikace různých druhů atomů. Skutečnost, že atomy jsou příliš malé pro přímé pozorování našimi smysly, však činila takový úkol přinejmenším stejně obrovský jako dokázat, že atomy jsou nepatrná zrnka hmoty v nekonečném pohybu. Jediný způsob, jak identifikovat různé typy atomů, bylo nalézt látky skládající se výlučně z atomů téhož druhu.

V roce 1789 sestavil francouzský šlechtic Antoine Lavoisier seznam látek, o nichž se domníval, že je nelze v žádném případě rozdělit na látky jednodušší. Na jeho seznamu bylo 23 „prvků“. I když se později ukázalo, že některé z nich prvky nejsou, mnohé, včetně zlata, stříbra, železa a rtuti, elementární skutečně byly. Do čtyřiceti let po Lavoisierově smrti pod gilotinou v roce 1794 se seznam prvků rozrostl téměř k padesátce. Dnes známe 92 v přírodě se vyskytujících prvků, od nejlehčího vodíku až po nejtěžší uran.

Čím se ale jeden atom liší od druhého? Jak se například atom vodíku liší od atomu uranu? Odpověď by nám mohlo dát jen zkoumání jejich vnitřní struktury. Jenže atomy jsou tak neskutečně malé. Zdálo se nemožné, že by někdo mohl objevit způsob, jak se do nich podívat. A přece se jeden takový člověk našel – Novozélanďan Ernest Rutherford. Přišel na geniální myšlenku: využít atomy k nahlédnutí do jiných atomů.

Mol v katedrále

Stavbu atomu nám odhalil jev objevený francouzským chemikem Henrim Becquerelem v roce 1896: radioaktivita. Mezi lety 1901 a 1903 nalezl Rutherford společně s anglickým chemikem Frederickem Soddym přesvědčivé důkazy, že radioaktivní atom je zkrátka těžký atom, ve kterém to vře přebytečnou energií. Nakonec se této nadbytečné energie nevyhnutelně zbavuje, za vteřinu, za rok či za milion let, a to tak, že ve vysoké rychlosti uvolní nějakou částici. Fyzikové říkají, že se atom rozpadá na atom lehčího prvku.

Jednou z částic rozpadu byla alfa částice, což, jak dokázali Rutherford a mladý německý fyzik Hans Geiger, není nic jiného než atom helia, druhý nejlehčí prvek po vodíku.

V roce 1903 Rutherford změřil rychlost alfa částic uvolňovaných z atomů radioaktivního radia. Byla neuvěřitelných 25 000 kilometrů za sekundu – tedy stotisíckrát vyšší než rychlost moderního tryskového letadla. Rutherford si uvědomil, že tady se mu nabízí perfektní kulka, kterou může vpálit do atomů a zjistit, co se skrývá v jejich nitru.

Myšlenka to byla prostá: ostřelujte atomy alfa částicemi. Pokud narazí na něco tvrdého, co jim bude stát v cestě, odkloní se ze své dráhy. Když vypálíme tisíce a tisíce alfa částic a budeme pozorovat, jak a kam se odrážejí, dostaneme podrobný obrázek nitra atomu.

Rutherfordův experiment provedli v roce 1909 Geiger a mladý novozélandský fyzik Ernest Marsden. Při svém rozptylovém experimentu s alfa částicemi použili malý vzorek radia, z něhož vyletovaly alfa částice jako mikroskopický ohňostroj. Vzorek umístili za olověnou clonu s tenkou štěrbinou, takže na vzdálenější straně vždy vyletoval uzoučký svazek alfa částic. Šlo vlastně o nejmenší samopal na světě, pálící mikroskopickými střelami.

Do palební linie umístili Geiger a Marsden zlatou fólii o tloušťce pouhých několik tisíc atomů. Byla natolik tenká, aby jí všechny alfa částice z miniaturního samopalu prošly. Zároveň však byla dostatečně silná na to, aby se některé částice při průchodu fólií ocitly dostatečně blízko atomům zlata, a mírně se tak odchýlily od své dráhy.

V době Geigerova a Marsdenova experimentu už byla jedna částice atomu známa. V roce 1895 objevil britský fyzik J. J. Thomson elektron. Ukázalo se, že právě tyto směšně malé částice (každá z nich je asi dvoutisíckrát menší než atom vodíku) jsou nepolapitelnými částečkami elektřiny. Vytržené z atomů proudí spolu s miliardami dalších měděným drátem a tvoří elektrický proud.

Elektron tak byl první známou subatomární částicí. Nesl záporný elektrický náboj. Nikdo přesně neví, co vlastně elektrický náboj je, ví se jen, že se vyskytuje ve dvou formách: jako záporný a kladný. Obyčejná hmota, která se skládá z atomů, nemá žádný úhrnný elektrický náboj. V běžných atomech je tedy záporný náboj elektronů vždy dokonale vyvážen kladným nábojem něčeho jiného. Pro elektrický náboj je charakteristické, že opačné náboje se přitahují, stejné odpuzují. V důsledku toho musí existovat přitažlivá síla mezi záporně nabitými elektrony atomu a čímsi kladně nabitým. Tato přitažlivost drží celý atom pohromadě.

Zanedlouho po objevení elektronu použil Thomson tyto informace k sestavení prvního vědeckého obrazu atomu. Představoval si ho jako velké množství maličkých elektronů, uvízlých jako „rozinky ve švestkovém pudinku“ v kouli rovnoměrně rozptýleného kladného elektrického náboje. Geiger a Marsden očekávali, že se jim při jejich rozptylovém experimentu s částicemi alfa podaří tento Thomsonův model potvrdit.

Ale byli zklamáni.

Jev, který měl na svědomí zánik „pudinkového“ modelu, se sice neodehrával často, ale stál za to. Jedna z každých 8 000 alfa částic vypálených miniaturním samopalem se od zlaté fólie odrazila zpátky!

Podle Thomsonova pudinkového modelu se atom skládal ze spousty maličkých elektronů, zasazených do koule s rovnoměrně rozptýleným kladným nábojem. Alfa částice, které Geiger a Marsden pálili do této poměrně řídké kaše, byly naopak nezadržitelné subatomární rychlíky, každý zhruba o váze 8 000 elektronů. Pravděpodobnost, že se tak těžká částice prudce odchýlí od své dráhy, je zhruba stejná, jako že skutečný rychlík vykolejí po nárazu do dětského kočárku pro panenky. Rutherford to shrnul takto: „Bylo to skoro stejně neuvěřitelné, jako kdybyste vypálili bezmála čtyřiceticentimetrovou střelu proti papírovému ubrousku a ona se vám vrátila zpátky a zasáhla vás!“

Geigerův a Marsdenův překvapivý výsledek mohl znamenat jediné: atom nebude ani zdaleka tak řídká substance. Něco dobře ukrytého uvnitř dokázalo zastavit rozjetý subatomární rychlík a poslat ho nazpátek. To něco mohla být jedině maličká pecka kladného náboje v klidném centru atomu, odpuzující kladný náboj přilétající alfa částice. Protože tato pecka ustojí úder masivní alfa částice, aniž by se ocitla na onom světě, musí být také masivní. Vlastně v ní musí být soustředěna téměř veškerá hmotnost atomu.

Rutherford objevil atomové jádro.

Nyní se rýsoval obrázek atomu, který od Thomsonova pudinkového modelu ani odlišnější být nemohl. Byla to miniaturní sluneční soustava, v níž jsou záporně nabité elektrony přitahovány ke kladně nabitému jádru a obíhají kolem něj jako planety kolem Slunce. Jádro muselo mít přinejmenším stejnou hmotnost jako alfa částice – a pravděpodobně mnohem vyšší –, jinak by ho srážka s ní katapultovala z atomu ven. Muselo obsahovat více než 99,9 procent hmotnosti celého atomu.{4}

Jádro bylo nesmírně malé. Jen pokud by příroda natěsnala ohromný kladný náboj do velmi malého objemu, mohlo by jádro vyvinout odpudivou sílu tak výraznou, že by donutila alfa částici udělat čelem vzad. Na Rutherfordově modelu atomu nejvíce zaráží děsivá prázdnota. Dramatik Tom Stoppard to ve své hře Hapgoodová popsal velmi trefně: „Zatni ruku v pěst a představ si, že kdyby byla tvá pěst velká jako nukleon atomu, byl by atom velký jako katedrála svatého Pavla, a kdyby to byl náhodou atom vodíku, pak by se jeho elektron třepotal prázdnou katedrálou jako mol, hned u kopule, hned zas u oltáře…“{5} Zdánlivě tak pevný, nám důvěrně známý svět není ve skutečnosti o mnoho hmotnější než pouhý přízrak. Hmotu, ať už jde o křeslo, člověka nebo hvězdu, tvoří téměř výhradně prázdný prostor. Veškerá hmota atomu je soustředěna v jeho neuvěřitelně malém jádru – stotisíckrát menším než celý atom.

Jinými slovy, hmota je distribuována nesmírně řídce. Kdyby bylo možné vymáčknout z ní všechen prázdný prostor, nezabírala by skoro žádné místo. A vlastně to možné je. Sice zřejmě neexistuje snadný způsob, jak vtěsnat celé lidstvo do jediné kostky cukru, ale existuje způsob, jak stěsnat hmotu masivní hvězdy do co nejmenšího možného objemu. Příčinou je nesmírně silná gravitace, důsledkem je neutronová hvězda. Ta dokáže pojmout ohromnou hmotnost tělesa o velikosti Slunce do objemu ne většího než Mount Everest.{6}

Neuvěřitelný atom

Rutherfordův obraz atomu coby miniaturní sluneční soustavy s maličkými elektrony poletujícími kolem hustého atomového jádra jako planety kolem Slunce byl triumfem experimentální vědy. Bohužel tu byl jeden drobný problém: tento model byl naprosto neslučitelný s veškerou dosud známou fyzikou!

Podle Maxwellovy teorie elektromagnetismu popisující všechny elektrické a magnetické jevy platí, že kdykoli kladně nabitá částice zrychlí, změní rychlost nebo směr pohybu, vydává elektromagnetické vlny – světlo. Elektron je nabitá částice. Když obíhá kolem jádra, mění směr neustále. Měl by tedy jako maličký maják neustále vysílat do prostoru světelné vlny. Háček je v tom, že pro každý atom by to znamenalo katastrofu. Energie vyzářená v podobě světla musí koneckonců vždycky odněkud pocházet a zde by jejím zdrojem nemohlo být nic jiného než sám elektron. Elektron, neustále ochuzovaný o energii, by se ve spirále neustále přibližoval středu atomu. Podle výpočtů by musel narazit do jádra atomu během jediné stomiliontiny sekundy. Atomy by tak podle všech pravidel vůbec neměly existovat.

A přece existují. My i svět okolo nás jsme toho dostatečným důkazem. Atomy nejeví nejmenší tendenci vypařit se během stomiliontiny sekundy, přežívají bez úhony od nejranějších počátků vesmíru už skoro 14 miliard let. Rutherfordův model atomu musí mít nějaký zásadní nedostatek. Ukázalo se, že to, co v něm chybí, je revolučně nový druh fyziky: kvantová teorie.

Proč Bůh hraje s vesmírem v kostky

JAK JSME PŘIŠLI NA TO, ŽE VE SVĚTĚ ATOMŮ SE VĚCI DĚJÍ NAPROSTO BEZDŮVODNĚ

Jeden filozof kdysi řekl: „Pro existenci vědy je naprosto nezbytné, aby tytéž podmínky vedly k týmž výsledkům.“ A vida – nevedou!

Richard Feynman

Je rok 2025. Vysoko na opuštěném vrcholu hory propátrává ohromný stometrový teleskop noční oblohu. Zaměří se na protogalaxii na hranici pozorovatelného vesmíru a zrcadlo teleskopu soustředí slabé světlo, které cestovalo vesmírem dlouho před vznikem Země, na ultrasenzitivní elektronické detektory. V kopuli teleskopu u kontrolního panelu, ne nepodobného konzoli hvězdné lodi Enterprise, sledují astronomové, jak se na monitoru počítače vynořuje rozmazaný obraz galaxie. Někdo zapne reproduktor a kontrolní místnost zaplní ohlušující praskot. Zní to jako střelba ze samopalu; jako bubnování deště na plechovou střechu. Ve skutečnosti je to zvuk nepatrných světelných částic, které prší na detektory teleskopu z hlubin vesmíru.

Pro tyto astronomy, v jejichž popisu práce je pokoušet se objevit nejslabší zdroje světla ve vesmíru, je zcela evidentní, že světlo je proud maličkých, kulkám podobných částic – fotonů. Ještě přednedávnem se ale mnozí vědci takové představě zuby nehty bránili. Je třeba to říci na rovinu: objev, že světlo přichází v diskrétních (nespojitých) balíčcích či porcích, kvantech, představoval největší šok v historii vědy. Pohodlné a přehledné kulisy vědy před rokem 1900 byly strženy a fyzici najednou stáli před drsnou realitou vesmíru podobného Alenčině říši divů, kde se věci dějí, protože se dějí, naprosto bez ohledu na zažité zákony příčiny a důsledku.

První člověk, který přišel na to, že světlo se skládá z fotonů, byl Einstein. Jen pokud si světlo představil jako proud nepatrných částic, byl schopen vysvětlit úkaz známý jako fotoelektrický jev. S fotoelektrickým jevem se setkáváte například tehdy, když vstupujete do supermarketu a dveře se před vámi automaticky otevřou. Některé kovy reagují na působení světla uvolňováním částeček elektřiny – elektronů. Pokud je kov součástí fotobuňky, generuje slabý elektrický proud tak dlouho, dokud na něj dopadá paprsek světla. Zákazník paprsek zastaví, přeruší elektrický proud a dá dveřím znamení, že se mají otevřít.

Jednou z mnoha pozoruhodných vlastností fotoelektrického jevu je, že i když použijeme velmi slabé světlo, elektrony jsou z kovu uvolněny okamžitě – bez sebemenší prodlevy.{7} Pokud je světlo vlnou, je to nevysvětlitelné. Vlna je rozložená v prostoru a dostane se do interakce s mnoha elektrony. Některé z nich budou nutně vyraženy z atomu později než ostatní. Některé elektrony by ve skutečnosti mohly být z kovu „vykopnuty“ až nějakých deset minut poté, co na něj dopadl paprsek světla.

Jak je tedy možné, že se elektrony z kovu uvolní okamžitě? Existuje jediné vysvětlení: každý elektron je z kovu vyražen jedinou částicí světla.

Ještě pádnějším důkazem, že světlo se skládá z částic podobných kulkám, je Comptonův jev (zvaný též Comptonův rozptyl). Když vystavíme elektrony rentgenovému záření – což je světlo s vysokým obsahem energie –, odrážejí se naprosto stejně jako kulečníkové koule zasažené jinými kulečníkovými koulemi.

Na první pohled se nám objev, že se světlo chová jako proud částic, nemusí zdát až tak pozoruhodný nebo překvapivý. Jenže je. Protože existuje také spousta přesvědčivých důkazů, že světlo je něco úplně jiného a od proudu částic tak odlišného, jak si jen lze představit: vlna.

Vlnky na vesmírném moři

Anglický lékař Thomas Young, který se proslavil tím, že nezávisle na Francouzi Jeanu Francoisi Champollionovi rozluštil texty na Rosettské desce, vzal na počátku devatenáctého století neprostupnou překážku, neprůhledné stínítko, na dvou místech velmi blízko u sebe ho vertikálně rozřízl a posvítil na obě štěrbiny světlem stejné barvy. Pokud je světlo vlna, uvažoval, bude každá štěrbina fungovat jako nový zdroj vln, které se budou šířit ke vzdálenějšímu konci stínítka jako soustředné kruhy na vodě.

Charakteristickou vlastností vln je interference. Pokud se setkají dvě podobné vlny, zesilují se tam, kde se jejich hřebeny střetnou, a ruší se tam, kde se hřeben jedné vlny setkává s údolím vlny druhé. Podívejte se na louži vody, když prší, a uvidíte, jak se od každé dešťové kapky šíří kruhové vlnky a „konstruktivně“ i „destruktivně“ na sebe působí.

Světlu vycházejícímu ze štěrbin postavil Young do cesty další, bílé stínítko. Okamžitě se na něm objevily tmavé a světlé vertikální pruhy, podobně jako na čárovém kódu na zboží v supermarketu. Tento tzv. interferenční obrazec přinesl nezvratný důkaz, že světlo je vlnění. Tam, kde se vlny vycházející z obou štěrbin shodovaly a jejich hřebeny se střetávaly, získalo světlo na síle; tam, kde se neshodovaly, se navzájem vyrušilo.

Pomocí svého „dvojštěrbinového“ přístroje dokázal Young určit vlnovou délku světla. Zjistil, že je to pouhá tisícina milimetru – tisíckrát méně než tloušťka lidského vlasu –, což vysvětlovalo, proč s tímto objevem nepřišel nikdo před ním.

Během následujících dvou století kraloval Youngův obraz světla coby vlnek na vesmírném moři světu fyziky a jeho pomocí se vysvětlovaly veškeré známé jevy týkající se světla. Ale na sklonku devatenáctého století se začaly objevovat první problémy. I když si toho zpočátku málokdo všiml, obraz světla jako vlny byl neslučitelný s obrazem atomu jako nepatrného zrníčka hmoty. Problémy vznikaly na rozhraní, tam, kde se světlo setkává s hmotou.

Dvě strany téže mince

Vzájemné působení světla a hmoty je pro náš každodenní život nesmírně důležité. Kdyby atomy ve vláknu žárovky nevysílaly světlo, nemohli bychom si doma rozsvítit. Kdyby atomy na sítnici vašeho oka světlo nepohlcovaly, nečetli byste tato slova. Problém spočívá v tom, že emisi a absorpci světla není možné pochopit, pokud je světlo vlna.

Atom je vysoce lokalizovaný objekt, zabírající jen nepatrný zlomek prostoru, zatímco vlna je prostorově rozlehlá, zabírá spoustu místa. Takže jestli atom pohlcuje světlo, jak se tak velká věc může nacpat do něčeho tak maličkého? A pokud atom vyzařuje světlo, jak může tak nepatrná věcička vyplivnout něco tak velkého?

Zdravý rozum napovídá, že světlo může být pohlceno nebo vyzářeno malou lokalizovanou věcí jen tehdy, pokud je samo malá lokalizovaná věc. „Nic se nevejde dovnitř hada tak dobře jako další had,“ říká se. Víme ale, že světlo je vlna. Fyzikům zbyl jediný způsob, jak tento hlavolam rozlousknout: zoufale rezignovat a neochotně přiznat, že světlo je jak vlna, tak částice. Ale přece něco nemůže být současně lokalizované i rozložené v prostoru? V našem každodenním světě jistě ne. Důležité ale je, že tady není řeč o našem každodenním světě: mluvíme o světě mikroskopickém.

Ukazuje se, že mikrosvět atomů a fotonů se vůbec nepodobá světu stromů, mraků a lidí, jak ho známe. A protože jde o svět milionkrát menší než svět nám známých objektů, proč by se mu podobat měl? Světlo je skutečně jak částice, tak vlna. Nebo, přesněji řečeno, světlo je „něco jiného“, něco, pro co nemáme v obyčejném světě slovo ani přirovnání. Stejně jako u mince o dvou stranách vidíme jen její částicovou (korpuskulární) a vlnovou stranu. Čím je světlo ve skutečnosti, to je pro nás stejně nepoznatelné jako pro slepého modrá barva.

Světlo se někdy chová jako vlna a někdy jako proud částic. To bylo pro fyziky na počátku dvacátého století nesmírně těžké přijmout. Jenže neměli na vybranou, tvrdila jim to sama příroda. „V pondělí, ve středu a v pátek přednášíme vlnovou teorii a v úterý, ve čtvrtek a v sobotu teorii částic,“ vtipkoval anglický fyzik William Bragg v roce 1921.

Braggův pragmatismus byl obdivuhodný. Bohužel ale fyziky před katastrofou nezachránil. Einstein si uvědomil jako první, že duální, vlnově-částicová povaha světla znamená katastrofu. Nejen že si ji nikdo nedokázal vizualizovat, navíc byla naprosto neslučitelná s veškerou v té době známou fyzikou.

Sbohem, jistoto

Vezměte si takové okno. Když se do něj podíváte zblízka, uvidíte slabý odraz své tváře. To proto, že sklo není zcela průsvitné. Propouští asi 95 procent světla, které na něj dopadá, a zbylých 5 procent odráží. Pokud je světlo vlna, dá se to pochopit velice snadno. Vlna se prostě rozdělí na velkou vlnu, která oknem projde, a na mnohem menší vlnu, která se vrátí. Představte si vlnu před přídí motorového člunu. Když narazí na napůl ponořený kus dřeva, větší část vlny pokračuje v cestě, zatímco mnohem menší část se vrací zpátky.

Jenže zatímco takové chování je snadno vysvětlitelné, pokud je světlo vlna, nesmírně obtížně se vysvětluje, pokud je proudem identických, kulkám podobných částic. Vždyť jestli jsou fotony stejné, dá rozum, že by střetnutí s oknem mělo působit na všechny stejně. Představte si třeba Davida Beckhama, jak provádí znovu a znovu tentýž volný kop. Pokud jsou fotbalové míče identické a on každý vykopne naprosto stejným způsobem, všechny poletí vzduchem stejně a skončí na stejném místě vzadu v brance. Je těžké si představit, že většina míčů dopadne na stejné místo, ale pár jich odletí do rohu.

Jak je tedy možné, že proud naprosto identických fotonů narazí na okno a 95 procent z nich jím projde, zatímco 5 procent se vrátí? Einstein si uvědomil, že je to možné v jediném případě: pokud má slovo „identický“ v mikroskopickém světě úplně jiný význam než v našem každodenním světě – význam značně oslabený.

Ukazuje se, že v mikroskopickém světě se stejné věci za stejných okolností nechovají stejně. Místo toho mají jen stejnou pravděpodobnost, že se budou jistým způsobem chovat. Každý foton, který dorazí k oknu, má přesně stejnou pravděpodobnost, že jím projde, jako jeho kolegové – 95 procent; a přesně stejnou pravděpodobnost, že se odrazí – 5 procent. Ale neexistuje způsob, jak zjistit, co se stane s jedním konkrétním fotonem. Závisí čistě na náhodě, zda projde, nebo se odrazí.

Na počátku dvacátého století byla tato nepředvídatelnost světa něčím zcela novým. Představme si otáčející se ruletu, po níž poskakuje kulička. Číslo, na kterém se nakonec zastaví, považujeme za nepředpověditelné. Jenže to tak ve skutečnosti není. Kdyby bylo možné znát počáteční dráhu kuličky, počáteční rychlost kola rulety, to, jak se z vteřiny na vteřinu mění vzdušné proudy v kasinu atd., zákony fyziky by nám umožnily se stoprocentní jistotou předpovědět, kde kulička nakonec skončí. Totéž platí, když si hodíme mincí. Kdybychom mohli vědět, jako silou ji házíme, znali přesný tvar mince atd., fyzikální zákony by nám se stoprocentní jistotou předpověděly, zda padne panna, nebo orel.

V každodenním světě není nic v zásadě nepředpověditelného. Nic není čistě náhodné. Výsledek rulety v kasinu nebo vrhu mincí nedokážeme předpovědět jen proto, že bychom museli zpracovat příliš mnoho informací. Ale v zásadě – a o to jde – nám nic nebrání obojí předpovědět.

A teď to srovnejte s mikroskopickým světem fotonů. Ani v nejmenším nezáleží na tom, kolik informací máme k dispozici. Je nemožné předpovědět, jestli konkrétní foton oknem projde, nebo se odrazí – ani v principu. Kulička v kole rulety má jisté důvody chovat se tak, jak se chová – vzájemné působení nespočetného množství drobných sil. Foton se chová tak, jak se chová, naprosto bezdůvodně! Nepředvídatelnost mikroskopického světa je jeho podstatou, je fundamentální. Jde o něco radikálně nového.

Co platí pro fotony, platí i pro všechny ostatní obyvatele mikroskopického světa. Bomba vybuchne, protože jí k tomu dá impuls časový spínač, nějaký otřes nebo protože chemikálie v ní se určitým způsobem proměnily. Nestabilní, radioaktivní atom prostě vybuchne. Neexistuje naprosto žádný zaznamenatelný rozdíl mezi atomem, který vybuchne okamžitě, a tím, který tiše čeká 10 milionů let, než se rozletí na kusy. Kdykoli se podíváte na okno, do tváře vám zírá ohromující pravda, že celý vesmír je založen na náhodě. Einsteina ta myšlenka natolik rozčílila, že se jí vzepřel a uraženě prohlásil: „Bůh nehraje s vesmírem v kostky!“

Potíž je v tom, že hraje. Britský fyzik Stephen Hawking suše poznamenal: „Nejen že Bůh hraje s vesmírem v kostky, navíc vrhá kostky i tam, kde je nemůžeme vidět!“

V roce 1921 nedostal Einstein Nobelovu cenu za fyziku za svou proslulejší teorii relativity, ale za vysvětlení fotoelektrického jevu. Od výboru pro udílení Nobelových cen to nebyl žádný lapsus. Sám Einstein považoval svůj výzkum „kvant“ za vlastní jediný skutečně revoluční příspěvek vědě. Výbor pro udílení Nobelových cen mu dal zcela za pravdu.

Kvantová teorie, zrozená ze zápasu o smíření světla a hmoty, se zásadně rozcházela se vším, k čemu věda doposud dospěla. Před rokem 1900 byla fyzika v podstatě receptem na to, jak předpovědět budoucnost s naprostou určitostí. Pokud se planeta právě nachází na určitém místě, za den se posune na jiné místo, které je možno pomocí Newtonových zákonů o pohybu a gravitaci předpovědět se stoprocentní jistotou. A teď to srovnejme s atomem, který letí prostorem. Nic nevíme s určitostí. Můžeme jen předpovědět jeho pravděpodobnou dráhu a kde pravděpodobně skončí.

Zatímco kvantová teorie je založena na neurčitosti, zbytek fyziky je založen na určitosti. Říci, že to pro fyziky představuje problém, je skutečně eufemismus! „Fyzika rezignovala a přestala se snažit předpovídat, co se za daných okolností stane,“ řekl Richard Feynman. „Můžeme jen předpovědět pravděpodobnost.“

Všechno ale není ztraceno. Kdyby byl mikrosvět naprosto nepředvídatelný, šlo by o říši totálního chaosu. Tak zlé to není. To, co mají atomy a jejich příbuzní za lubem, je skutečně nepředpověditelné, ale ukazuje se, že alespoň tuto nepředvídatelnost je možné předpovědět!

Předpovídání nepředpověditelnosti

Vezměme si znovu naše okno. Každý foton má devadesátipětiprocentní šanci, že projde, a pětiprocentní šanci, že se odrazí. Čím je ale tato pravděpodobnost dána?

Dva různé obrazy světla, vlnový a částicový, musí vést ke stejnému výsledku. Pokud polovina vlny projde a druhá polovina se odrazí, lze sladit vlnové a částicové pojetí jen tehdy, když každá částice světla má padesátiprocentní pravděpodobnost, že sklem projde, a padesátiprocentní pravděpodobnost, že se odrazí. Stejně tak má-li projít 95 procent vlny a 5 procent se odrazit, odpovídající pravděpodobnosti pro průchod či odraz jednotlivých fotonů musí být 95 a 5 procent.

Aby došlo ke shodě, částicová stránka světla musí být od té vlnové nějak „informována“, jak se zachovat. Jinými slovy, nejen že se v mikrosvětě vlny chovají jako částice, ale také částice se chovají jako vlny! Je tu dokonalá symetrie. A tohle, až na pár dalších detailů, je vlastně svým způsobem všechno, co potřebujete vědět o kvantové teorii. Vše ostatní se od tohoto tvrzení nevyhnutelně odvíjí. Bizarnost i neuvěřitelná různorodost mikroskopického světa jsou přímým důsledkem vlnově-částicové duality základních stavebních kamenů skutečnosti.

Jak přesně ale vlnový charakter světla informuje jeho částicový charakter o tom, jak se chovat? Odpověď se nehledá lehko.

Světlo se nám jeví buď jako proud částic, nebo jako vlna. Nikdy nemůžeme spatřit obě strany mince současně. Takže když pozorujeme světlo jako proud částic, neexistuje žádná vlna, která by mohla informovat částice o tom, jak se mají chovat. Fyzikům se obtížně vysvětluje, jak je možné, že fotony se chovají tak, jako by je řídila vlna (např. prolétávají okny).

A tak vyřešili tento problém pozoruhodným způsobem. Místo skutečné vlny si představí vlnu abstraktní – matematickou. Jestli vám to připadá směšné, vězte, že podobně reagovali i vědci, když s touto myšlenkou ve dvacátých letech dvacátého století poprvé přišel rakouský fyzik Erwin Schrödinger. Schrödinger si představil abstraktní matematickou vlnu, která se rozlévá prostorem, naráží na překážky, odráží se a postupuje stejně jako vodní vlna na hladině jezera. Na místech, kde byla vlna nejvyšší, byla největší pravděpodobnost výskytu částice, tam, kde byla nízká, byla tato pravděpodobnost nejmenší. Schrödingerova pravděpodobnostní vlna se stala kmotřičkou vlnové funkce instruující částici, co dělat; nejen foton, ale jakoukoli mikroskopickou částici, od atomu až po jeho složky, například elektron.

Je tu jeden drobný háček. Fyzikové mohou Schrödingerův obraz uvést do souladu se skutečností jen tehdy, pokud pravděpodobnost výskytu částice v libovolném bodě vztáhnou k druhé mocnině velikosti pravděpodobnostní vlny v tomto bodě. Jinými slovy, pokud je pravděpodobnostní vlna v prostoru v nějakém bodě dvakrát vyšší než v jiném bodě, je čtyřikrát vyšší pravděpodobnost, že zde hledanou částici nalezneme.

Fakt, že se jedná o druhou mocninu pravděpodobnostní vlny, a ne o vlnu samotnou, se skutečným fyzikálním významem, dodnes vede k diskusím, jestli je tato vlna skutečnost, kterou jsme zahlédli pod slupkou světa, nebo jenom praktická matematická pomůcka pro lepší výpočet. Většina lidí, i když ne všichni, se kloní k druhému názoru.

Pravděpodobnostní vlna má zásadní význam, protože představuje spojení mezi vlnovým charakterem hmoty a známým vlněním všeho druhu, ať již jde o vlny vodní, zvukové nebo zemětřesné. Všechny se řídí takzvanou vlnovou rovnicí. Ta popisuje jejich šíření prostorem a umožňuje fyzikům předpovědět výšku vlny v jakémkoli místě i čase. Objev rovnice popisující chování pravděpodobnostní vlny atomu a jeho příbuzných byl Schrödingerovým velkým vítězstvím.

Schrödingerova rovnice nám umožňuje určit pravděpodobnost, s jakou nalezneme částici v libovolném místě i čase. Lze ji využít například k popisu fotonů narážejících na překážku, okenní tabulku, a předpovědět devadesátipětiprocentní pravděpodobnost, že se foton octne na její druhé straně. Pomocí Schrödingerovy rovnice můžeme vlastně u jakékoli částice spočítat pravděpodobnost, že udělá cokoli. Je pro nás oním klíčovým mostem do mikroskopického světa, umožňujícím fyzikům předpovědět veškeré děje v něm – když ne se stoprocentní určitostí, tedy alespoň s předvídatelnou neurčitostí!

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Kvantová teorie nikoho nezabije.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.